לב פתוח, תודעה צלולה

מאת: טובטן צ’ודרון

הקדמה מאת הוד קדושתו הדלאי לאמה

תרגום מאנגלית: יעל שלו

הגהה: הילה הרועה

Open Heart, Clear Mind

Thubten Chodron

First published by Snow Lion Publications in 1990

Copyright © 1990 Thubten Chodron

Hebrew language translation Copyright © 2017 Yael Shalev

Ebook version strictly for free distribution and not to be sold

לב פתוח, תודעה צלולה

טובטן צ'ודרון

אין לשכפל, להעתיק, לצלם, להקליט, לתרגם, לאחסן במאגרי מידע או להפיץ ספר זה או קטעים ממנו בשום צורה ובשום אמצעי, אלקטרוני, אופטי או מכני ללא אישור בכתב מבעלת הזכויות והסופרת.

גירסה אלקטרונית אך ורק להפצה חינם ולא למכירה.

תרגום: יעל שלו

הגהה: הילה הרועה

כל הזכויות להוצאה בשפה העברית שמורות ליעל שלו © 2017

הקדמה מאת הוד קדושתו הדלאי לאמה ה-14

מבוא וסקירה כללית

חלק 1

הגישה הבודהיסטית

חלק 2

עבודה יעילה עם רגשות

1. היכן האושר: התבוננות מקרוב בהתנסות שלנו

2. הוצאת הכאב מהיאחזות: הנהגת חיים מאוזנים

3. אהבה מול היאחזות: הבחנה בין דאגה כנה לבין השלכות שאינן מציאותיות

4. התמודדות עם כעס: התמרת פחד ורתיעה

5. צרות אופקים: התמודדות עם השונה

6. לראות את עצמנו במדויק: תרופות מנע לגאווה כוזבת

7. מקנאה לשמחה: להרפות מלב כואב

8. תפיסת הגנב: הכרת הרגשות העוכרים

9. העבריין: אנוכיות

חלק 3

מצבנו הנוכחי

1. לידה מחדש: גישור חיים לחיים

2. קארמה: סיבה ותוצאה

3. קיום מעגלי: גלגל הענק של הבעיות החוזרות ונשנות

חלק 4

הפוטנציאל שלנו לגדילה

1. טבע הבודהה: טוב לבנו הטבעי

2. חיי אנוש יקרים: ניצול הזדמנות טובה

חלק 5

הדרך להארה

1. ארבע אמיתות הנעלים: שיעורי הישויות המוגשמות

2. הנחישות להשתחרר: פיתוח האומץ להשתחרר ממצב ביש

3. התנהגות אתית: התייחסות מועילה לאחרים

4. טיפוח אלטרואיזם: הלב הפתוח של אהבה וחמלה

5. חכמת ההכרה במציאות: עקירת שורש הבורות

6. מדיטציה: פיתוח ריכוז וראייה חודרת

7. לקיחת מקלט: מקורות עזרה והשראה בדרך

חלק 6

היסטוריה ומסורות

1. חיי הבודהה והתפתחות הבודהיזם: ההארה של סידהרתא והפצת תורתו

2. סקירת מסורות בודהיסטיות כיום: אחדות וגיוון

חלק 7

חמלה מעשית

מילון מונחים

קריאה נוספת

הקדשה

הקדמה מאת הוד קדושתו הדלאי לאמה ה-14

תורתו של הבודהה סיפקה נחמה ועידוד לאין ספור אנשים במהלך אלפיים וחמש מאות השנים האחרונות. במשך זמן זה השפעותיה הורגשו בעיקר במדינות אסייתיות, למרות שבעשורים האחרונים, ההתעניינות גברה באופן משמעותי ברחבי העולם.

הוכחה מלבבת לכך היא שאנשים כמו הנזירה טובטן צ’ודרון הנכבדה, אשר לא נולדו ואף לא חונכו בארצות בודהיסטיות מסורתיות, קיבלו השראה להקדיש את זמנם ומרצם על מנת לסייע לאחרים להפיק תועלת מהתרגול הבודהיסטי.

אני שמח על כך שהיא כתבה ספר זה, “לב פתוח, תודעה צלולה”, המבוסס על התנסותה האישית, ספר שמביע בשפה נהירה הבנה ברורה של הבודהיזם, כפי שהוא מתורגל על ידי הטיבטים. תורות אלה מעודנות ואף עמוקות, וחשוב מאד שהן יהיו נגישות, כך שאנשים באמת יוכלו ליישם אותן, ולהפיק מהן תועלת אמתית.

אני בטוח שספר זה ישיג מטרה זו, ויוכח כעזר לקהל הקוראים, במיוחד לאלה שהיכרותם הקודמת עם הבודהיזם דלה.

20 בפברואר, 1990

מבוא וסקירה כללית

במהלך ביקורו בארה”ב ב-1989, הוד קדושתו הדלאי לאמה, חתן פרס נובל לשלום לשנת 1989, דיבר ישירות אל לב דאגתם של אנשים בתקופתנו המודרנית:

“כולם בעולמנו שרויים ביחסי גומלין ותלות הדדית. השלום והאושר האישיים שלי הם העניין שלי. אני אחראי להם. אך האושר והשלום של החברה כולה הם עניינם של כולם. על כל אחד מאתנו מוטלת האחריות לעשות כמיטב יכולתו על מנת לשפר את עולמנו.

במאה שלנו חמלה היא צורך, לא מותרות. בני אדם הינם חיות חברתיות, אשר חייבות לחיות יחד, באם נאהב זאת או לא. אם יש לנו מחסור בטוב לב וחמלה הדדיים, עצם קיומנו מאוים. אפילו אם נהיה אנוכיים, כדאי שנהיה אנוכיים בחכמה, ונבין שהישרדותנו ואושרנו האישיים תלויים באחרים. לכן, טוב לב וחמלה כלפיהם הם חיוניים.

לדבורים ונמלים אין דת, חינוך או פילוסופיה, אך הם משתפים פעולה אחד עם השני באופן טבעי. על ידי כך הם מבטיחים את הישרדות החברה שלהם ואת אושרו של כל אחד מחבריה. לבטח אנו, בני האנוש, היותר אינטליגנטים ומתוחכמים, יכולים לעשות את אותו הדבר!

כך, על כל אחד מאתנו מוטלת האחריות האישית לעזור לאחרים בכל דרך שנוכל. ברם, איננו יכולים לצפות לשנות את העולם מידית. כל עוד איננו מוארים, מעשינו לתועלת אחרים יהיו מוגבלים. ללא שלום פנימי, שלום עולמי הינו בלתי אפשרי. לכן אנו חייבים לשפר את עצמנו, בו בזמן שאנו עושים את שביכולתנו לעזור לאחרים.”

בהרצאתו, הוד קדושתו מציין ישירות את החמלה, כיסוד חיוני בעולמנו. כדי שהחמלה שלנו תהיה יעילה, היא חייבת להתמזג עם חכמה. חמלה היא הרצון שכל האחרים יהיו חופשיים מסבל ובלבול; חכמה מכירה ישירות בטבענו היחסי והמוחלט. אלה הם המרכיבים החיוניים של חיים בריאים ומאושרים, והם המהות של הדרך הרוחנית.

ספר זה נקרא לב פתוח, תודעה צלולה. הלב הפתוח הוא חמלה כנה ועזרה לזולת. לב זה בא לידי שלמות ומתעצם על ידי חכמה מדויקת - תודעה צלולה. איחוד החמלה והחכמה מביא להתפתחות המלאה של הפוטנציאל האנושי, מצב ההארה. לב פתוח ותודעה צלולה רלבנטיים היום באותה מידה שהיו לפני 2,500 שנה, כאשר שקיימוני בודהה תיאר לראשונה את הדרך להגשים ולממש אותם.

בהתחלה נמשכתי לתורת הבודהה מפני שהיא כללה שיטות ברורות להתמודדות יעילה עם מצבים בחיי היומיום. השיעורים, המלמדים כיצד לשכך כעס ולהרפות מהיאחזות, עבדו כשניסיתי אותם. מובן שלוקח זמן לאמן את תודעתנו, ואל לנו לצפות לניסים מידיים. אך ככל שאנו מתוודעים לגישות מעשיות וחומלות, מצבים אשר הציקו לנו בעבר, חדלים מלהציק, ויכולתנו למצות את חיינו לטובת הכלל גדלה.

הבודהה היה פילוסוף ופסיכולוג מעמיק, אשר שיעוריו יכולים לתת לנו כוח לשפר את חיינו. אין צורך לראות את עצמך כבודהיסט או בודהיסטית כדי לתרגל שיטות אלה. תרגול רוחני ממשי משתרע מעבר להגדרות של “יהודי”, “בודהיסט”, “קומוניסט”. כמו שהוד קדושתו הדלאי לאמה אומר לעיתים קרובות: “חמלה אינה בבעלות בלעדית של אף דת או אמונה”.

במהלך הוראת פסיכולוגיה, מדיטציה, ופילוסופיה בודהיסטית בארצות רבות, נתבקשתי לעיתים קרובות להמליץ על ספר טוב למתחילים, קל להבנה, המסביר את הנקודות המהותיות בתורת הבודהה בדרך המתקשרת לחיים במאה העשרים.

למרות שיש הרבה ספרים מצוינים על בודהיזם, רובם לא מתאימים לתיאור הזה. לב פתוח, תודעה צלולה נכתב על מנת למלא את הפער. הוא כתוב בשפה יומיומית, עם מונחים טכניים או זרים מעטים ככל האפשר. ניסיתי להסביר בברור לאנשים אשר הבודהיזם חדש להם, את הנושאים הכי מעניינים, ענייניים, או מבלבלים.

ספר זה ייתן לך טעימה מתורתו של הבודהה, אך לא ייתן לך את כל התשובות. למעשה, סביר יותר להניח שהוא יעורר שאלות נוספות. אבל זה בסדר, מפני שאנו גדלים כאשר אנו מחפשים תשובות לשאלותינו.

בלימודי בודהיזם לא מצפים מאתנו להבין מיד את כל שמלמדים אותנו. להבדיל מהחינוך המערבי, בו אנחנו אמורים לשנן, להבין ולחזור על הנלמד, בלימוד הדהרמה, שהיא תורת הבודהה, מניחים שלא כל דבר שנשמע יהיה מובן לנו מיד בפעם הראשונה. חזרה על אותו חומר שוב ושוב מגלה משמעויות חדשות. גם דיון עם חברים יכול להבהיר את הבנתנו.

הבודהה דיבר על חיינו ועל התודעה שלנו. כך שספר זה אינו על פילוסופיה מופשטת, הוא על התנסות - ההתנסות שלנו - והדרך לשפר אותה. מומלץ לחשוב על מה שתקראו במונחים מתוך חייכם וההתנסות שלכם.

ספר זה הוא על תורתו של הבודהה באופן כללי, ולא על מסורת בודהיסטית מסוימת. אף-על-פי-כן, כיוון שהוכשרתי בדרך הבודהיזם הטיבטי, הספר ערוך בהתאם לגישה זו.

סקירה כללית

חלקכם יקראו ספר זה מתחילתו ועד סופו, ואחרים יבחרו חלקים בהם יש להם עניין מיוחד. אם אתם בקבוצה השנייה, כותרות הפרקים ברורות, ויעזרו לכם למצוא את תחומי התעניינותכם.

לאלה מכם אשר יקראו מא’ עד ת’, סדר הפרקים מכוון להנחות אתכם. ראשית, מוסברת הגישה הבודהיסטית לחיפוש האמת. החלק השני, “עבודה יעילה עם רגשות”, מתאר את ההתנסות היומיומית שלנו, ומציע מספר נקודות השקפה חדשות לגביהן. כאן נכללות הרבה שיטות מעשיות לשיפור יחסינו עם הזולת.

החלק השלישי, “מצבנו הנוכחי”, שופך אור חדש על חיינו, בהציגו את רעיון הלידה מחדש והקארמה. בחלק הרביעי, מתוך הבנה של מצבנו הנוכחי, נבחן את פוטנציאל ההתפתחות שלנו - הטוב הטבעי שבנו, והחשיבות העליונה של היותנו בני-אנוש.

החלק החמישי מסביר כיצד לפתח את הפוטנציאל שלנו באמצעות הדרך להארה. השיעור הראשון שהבודהה נתן, היה ‘ארבע אמיתות הנעלים’. כאשר אנו מבינים את החסרונות שבמצבנו הנוכחי לעומת הפוטנציאל המדהים שלנו, תגדל בנו ההחלטיות להשתחרר מכל הנסיבות הבלתי מספקות בחיינו. החלטיות זו תוביל אותנו לתרגל אתיקה, שתהווה בסיס מוצק להתפתחותנו העתידית. עם שאיפה זו נרחיב את השקפתנו ונכיר בטוב ליבם של אחרים, ונטפח את אהבתנו, חמלתנו ורצוננו לעזור לזולת. כדי להגשים את הפוטנציאל שלנו ולעזור לאחרים, אנו חייבים להצטייד בחכמה, במיוחד חכמת טבעו המוחלט של הקיום. חמלה, עזרה לזולת וחכמה - מובילות אותנו ללב פתוח ולתודעה צלולה.

כל הנושאים האלה מספקים חומר למדיטציה, בה נדון בהמשך. בהיותנו מצוידים במבט כללי על הדרך להארה, אנו יכולים להעריך את תכונות הבודהות (ישויות מוארות), הדהרמה (תובנות רוחניות ושיעורים), והסאנגה (אלה העוזרים לנו בדרך). נושא זה מוסבר בפרק על לקיחת מקלט.

יתכן וחלק מכם מתעניינים בחייו של שקיימוני בודהה, מייסד הפילוסופיה והפסיכולוגיה הבודהיסטית. החלק השישי של הספר דן בנושא זה, ואף מסביר מספר מסורות בודהיסטיות עיקריות אשר קיימות כיום. “חמלה מעשית” מציעה דרכים מעשיות ליישומן של תורות הבודהה בחיי היומיום.

מטרתי היא להפוך את לב תורת הבודהה נגישה עבורכם. לפיכך חומר רב נדחס לעמודים ספורים. ניסיתי לתת לכם מספיק, אך לא יותר מדי. אולם, כיוון שלכל אדם יש תיאבון שונה, קשה לרצות את כולם! אם אתם מחפשים מידע נוסף, אנא קראו ספרים נוספים, לכו להרצאות בודהיסטיות, או שוחחו עם אלה העוסקים בבודהיזם. אני מזמינה אתכם גם לכתוב לי. בסוף הספר יש רשימה קצרה של מקורות.

יש לציין מספר נקודות בקשר לשפה ולסגנון. ראשית, במונחים בודהיסטיים, אין שוני בין לב ותודעה, מילה אחת משמשת לשניהם. למען הנוחות, נשתמש כאן ב”תודעה”, למרות שאין מונח זה מתייחס למוחנו או שיכלנו בלבד. התודעה שלנו היא זו המבחינה ומתנסה בעולמותינו החיצוניים והפנימיים. היא חסרת צורה, וכוללת את מודעות החושים, המודעות הנפשית, רגשות, אינטליגנציה וכדומה. נושא זה יוסבר בהמשך.

שנית, “הבודהה” מתייחס לשקיימוני בודהה אשר חי לפני 2,500 שנה בהודו. ישנן בעלי תודעה רבים אשר הגיעו להארה והיו לבודהות.

שלישית, אני משתמשת בגוף שני/שלישי זכר ונקבה לחלופין מכיוון ש”הוא/היא”, “הם/הן”, “את(ה)”, “אתם/אתן” מסורבלים לשימוש.

לסיום, מספר מילים יכולות להיות לא מוכרות, או בעלות משמעות שונה מעט משימושן הרגיל. מילון קצר של מונחים בודהיסטיים נמצא בסוף הספר כדי לסייע לכם.

תודות

תודה מעומק הלב לאנשים רבים אשר סייעו לי לכתוב ספר זה. תודה, שאי אפשר להביעה במילים, שלוחה לכל מורי - במיוחד להוד קדושתו הדלאי לאמה, טסנזאב סרקונג רינפוצ’ה (Tsenzhab Serkong Rinpoche) וזופה רינפוצ’ה (Zopa Rinpoche). ההשראה לכתיבת ספר זה הגיעה מתלמידים בסינגפור ואנשים שבאו להרצאותיי במשך סיבוב הרצאות בארה”ב וקנדה. תמיכה הגיעה מהרבה מיטיבים טובי לב, אשר האכילו וארחו אותי, במיוחד מהמרכז הבודהיסטי אמיטבה (Amitabha Buddhist Center) בסינגפור, מאוסל שנפן לינג (Osel Shenpen Ling) במונטנה, ומהמוסד לאחוות דהרמה (Dharma Friendship Foundation) בסיאטל. תודה מיוחדת שלוחה לסטיב ווילהלם (Steve Wilhelm) וסינדי לות’ (Cindy Loth) על עריכת כתב היד, ללזלי לוקווד (Lesley Lockwood) וגרי לות’ (Gary Loth) על שעברו עליו, והציעו הצעות יקרות ערך, ולגשה טופטן ג’ינפה (Geshe Thupten Jinpa) על שבדק את החלקים הקשים. הציורים צוירו על ידי סונם ג’יגמה (Sonam Jigme) וגאנגצוב נגאוואנג (Jangchub Ngawang).

למרות שהבנתי לגבי הדרך להארה מועטה, ניסיתי לחזור בספר זה על מה שמוריי טובי הלב לימדו אותי. כל הטעויות הן שלי.

חלק 1 הגישה הבודהיסטית

הגישה הבודהיסטית

התורות הבסיסיות של גואטמה (בודהה), כפי שכעת מסתבר לנו על ידי למידת מקורות ראשוניים, הן ברורות, פשוטות ותואמות להפליא רעיונות מודרניים. מעבר לכל מחלוקת, זהו הישג של אחת מהאינטליגנציות המעמיקות ביותר שהעולם ראה מעודו.

- ה.ג. וולס, היסטוריון וסופר בריטי

במהלך ההקדמה לקורס הבודהיזם הראשון שבו נכחתי, המורה אמר: “הבודהה הדריך את חסידיו, ‘אל תקבלו את שיעורי רק מתוך כבוד אלי, אלא נתחו ובדקו אותם בדרך בה צורף זהב מנתח זהב- על ידי שפשוף, חיתוך והמסת החומר.’ אתם אנשים אינטליגנטים, ומן הראוי שתחשבו על מה שאתם שומעים במהלך הקורס. אל תקבלו את דברי באופן עיוור.”

נרגעתי. חשבתי, “יופי, אף אחד לא יכפה עלי להאמין לשום דבר, או ינדה אותי אם לא אאמין”. במשך הקורס עודדו אותנו לדון ולהתדיין על הנושאים שנלמדו. הערכתי את הגישה הזאת, כיוון שהתאימה לנטייה שלי לנתח ולחקור נושאים מנקודות מבט שונות.

זוהי הגישה הבודהיסטית. מכבדים ומעודדים את האינטליגנציה שלנו. אין אף דוֹגמה אחריה אנחנו צריכים ללכת באופן עיוור. למעשה, אנחנו חופשיים לבחור את שיעורי הבודהה אשר מתאימים לנו עכשיו, ולעזוב את השאר לעת עתה, מבלי לבקר אותם. שיעורי הבודהה דומים לארוחת מזנון ענקית. אולי נאהב מנה אחת, מישהו אחר אולי יאהב אחרת. אין שום מחויבות לאכול הכול, וגם איננו חייבים לבחור את שבוחרים חברינו.

בדומה, נושא או שיטת מדיטציה מסוימת מתורת הבודהה אולי תמשוך אותנו, ובו בזמן אחרת תהיה חשובה לחברינו. כדאי לנו ללמוד ולתרגל בהתאם ליכולתנו האישית ברגע זה, כדי שנשפר את איכות חיינו. כך נוכל להגיע בהדרגה להבנה ולהערכה של שיעורים, אשר בהתחלה נראו לנו קשים או לא חשובים.

הגישה הפתוחה הזו אפשרית כיוון שהבודהה רק תיאר את החוויה האנושית שלנו ואת הדרך לשפרה. לא הוא יצר את מצבנו, ואף לא המציא את הדרך להארה. הוא דן בהתנסות שלנו, בדרך פעולתה של תודעתנו, ובדרכים מציאותיות ומעשיות להתמודד עם בעיות יומיומיות. בתארו את קשיינו והגורמים להם, הבודהה הסביר את הדרך להיפטר מהם. הוא סיפר על הפוטנציאל האנושי הנהדר שלנו, וכיצד לפתח אותו. אנחנו צריכים לבדוק באמצעות ההיגיון וההתנסות שלנו את אמיתות שיעוריו. בדרך זו, האמונות שלנו תהיינה מבוססות היטב ויציבות.

בודהיזם מתרכז פחות בבודהה כאדם או בהולכים בדרכו- הסאנגה, ויותר בדהרמה, השיעורים והתובנות. שקיימוני בודהה, אשר חי לפני 2,500 שנה בהודו, לא נולד כישות מוארת. הוא היה אדם רגיל כמונו, עם אותן הבעיות והספקות שיש לנו. הליכתו בדרך המובילה להארה הפכה אותו לבודהה.

בדומה, לכל אחד מאתנו יש את היכולת להיות בני-אדם חומלים, חכמים ומיומנים באופן מוחלט. הפער בין הבודהה לביננו אינו בלתי ניתן לגישור. גם אנחנו יכולים להיות לבודהות. בצברנו פוטנציאל חיובי וחכמה, הרינו יוצרים את הגורמים להארה, ואז באופן טבעי נהיה למוארים. בעלי תודעה רבים כבר עשו זאת. למרות שלעיתים אנו מדברים על הבודהה, בהתכוון לשקיימוני בודהה, למעשה יש הרבה בעלי תודעה מוארים.

שקיימוני בודהה זכה לכבוד כיוון שהוא טיהר את זרם-תודעתו מכל ערפול, ופיתח את תכונותיו הטובות במלואן. הבודהה עשה את שאנו שואפים לעשות, ושיעוריו, כפי שהם מתוארים בספר זה, מראים לנו את הדרך להתגבר על מגבלותינו ולפתח את הפוטנציאל המלא שלנו. הוא הציע לנו את חכמתו ואנו חופשיים לקבל אותה או לא. הבודהה אינו דורש את אמונתנו ונאמנותנו, וגם אם דעותינו תהיינה שונות, לא נגונה.

הבודהה יעץ לנו להיות מעשיים מאד וישירים, ולא לאפשר להשערות חסרות תכלית להסיח את דעתנו. הוא נתן את הדוגמה של אדם הנפצע על ידי חץ מורעל. אם, לפני שנתן את הסכמתו להוצאת החץ, אותו האדם היה מתעקש לדעת את השם והמקצוע של זה שירה את החץ, את סוג החץ, את האתר בו הוא מיוצר, ובאיזה סוג קשת השתמשו, הוא היה מת לפני שלמד את התשובות. הדבר המכריע בשבילו היה לטפל בפציעה הנוכחית ולמנוע סיבוכים נוספים.

בדומה, כל עוד אנו קשורים במעגל בעיותינו הפיזיות והמנטאליות, אם נסיח את דעתנו על ידי השערות אינטלקטואליות חסרות תכלית, על נושאים אשר אין כל אפשרות בידינו לענות עליהם עכשיו, אנחנו שוטים. הרבה יותר חכם להתמקד במה שחשוב.

כדי להתגבר על מגבלותינו ולפתח את יופיינו הפנימי, יש לקיים תהליך הדרגתי. קודם אנו מקשיבים או קוראים על מנת ללמוד נושא. אחר כך אנחנו שוקלים אותו ומהרהרים בו. אנו משתמשים בהגיון כדי לנתח אותו, ובוחנים כיצד הוא מתקשר להתנסויות שלנו בחיים ולחיי האנשים סביבנו. לבסוף, אנחנו מטמיעים הבנה חדשה זו לתוך ישותנו, כך שהיא הופכת להיות חלק מאתנו.

המהות של תורת הבודהה פשוטה, ויכולה להיות מתורגלת בחיינו היומיומיים: כדאי שנעזור לאחרים עד כמה שאפשר, וכשאין זה אפשרי, כדאי שנימנע מלהרע להם.

אלה הם חמלה וחכמה. זהו הגיון פשוט. אין זה מיסטי או קסום, וגם אין זה חסר הגיון או דוגמטי. כל שיעורי הבודהה מכוונים לסייע לנו לפתח חכמה וחמלה, ולשלב אותם בחיינו היומיומיים. שכל ישר אינו רק דיון אינטלקטואלי, הוא דרך חיים.

תורת הבודהה נקראת “הדרך האמצעית”, מפני שהיא חופשיה מקיצוניות. באותו אופן שהתפנקות היא קיצונית, כך גם סגפנות. התכלית של הדהרמה היא לעזור לנו להירגע וליהנות מהחיים, אך לא במובן הרגיל של שינה ובילוי במסיבות. אנחנו לומדים איך להרגיע רגשות הרסניים וגישות אשר מונעות מאתנו להיות מאושרים. אנחנו לומדים איך ליהנות מהחיים ללא היאחזות, כפייתיות ודאגה.

קיים רעיון ישן האומר שכדי להיות דתי או “קדוש” אנחנו צריכים למנוע מעצמנו אושר. זה לא נכון. כולם רוצים להיות מאושרים, והיה נפלא אילו כולנו היינו מאושרים. אולם, ההבנה לגבי מהו אושר ומה אינו אושר, תסייע לנו.

בבודהיזם אנו לומדים על מגוון סוגים של אושר אותם אנו מסוגלים לחוות. לאחר מכן אנחנו מחפשים את הגורמים לאושר אמתי, על מנת להבטיח שמאמצינו יישאו את הפירות המבוקשים. לבסוף, אנו יוצרים את הגורמים לאושר. אושר - ואומללות - אינם באים אלינו במקרה, ואף לא כתוצאה מכך שריצינו ישות גבוהה כלשהי. אושר מתעורר כתוצאה מגורמים מסוימים, כמו כל דבר ביקום. אם אנו יוצרים את הגורמים לאושר, תוצאת האושר תבוא. זהו תהליך שיטתי של סיבה ותוצאה אשר יוסבר בפרקים מאוחרים יותר.

המטרה בבודהיזם היא פשטות, צלילות וספונטאניות. אדם בעל תכונות אלו נדיר בייחודו. בהיותנו פשוטים, אנחנו משאירים מאחור צביעות ואנוכיות, ומאפשרים לחמלה ואהבה בלתי מותנית לגדול בתודעתנו. הצלילות מפיגה את הבלבול שבבורות, ויוצרת ראייה ישירה של המציאות. הספונטאניות משחררת מהשפעתן של מחשבות פזיזות, ואז אנו יודעים באופן טבעי, בכל מצב, מהן הדרכים ההולמות והיעילות ביותר להיות לתועלת לאחרים.

על ידי פיתוח חכמה וחמלה, נהיה מרוצים יותר ונדע מה חשוב בחיינו. במקום להיות בריב תמידי עם העולם, בעוד תודעתנו בלתי מסופקת ומתאווה תדיר לעוד וטוב יותר, נשנה את גישתנו, כך שבכל מצב נהיה מאושרים, ונוכל להעניק לחיינו משמעות.

יש אנשים אשר חושבים שבודהיזם מלמד סבילות ופרישה מאנשים אחרים. אין זו ההבנה הנכונה של תורת הבודהה. למרות שמועיל להרחיק את עצמנו מתפיסות ורגשות מוטעים, אין זה אומר שאנו חיים בלי מרץ ותכלית. למעשה, ההפך הוא הנכון! חופשיים מבלבול, נהיה צלולים וערניים יותר. באמת יהיה לנו אכפת מאחרים. למרות שנוכל לקבל כל מצב אליו נקלע, נפעל נמרצות להיטיב עם אלה סביבנו.

שלושה כלים פגומים

הבודהה השתמש בדימוי של שלושה כלים פגומים כדי להסביר כיצד לסלק מכשולים ללמידה. הכלי הראשון מונח הפוך. דבר אינו יכול להיכנס לתוכו. הדבר דומה לקריאת ספרי דהרמה בזמן צפייה בטלוויזיה. דעתנו כל כך מוסחת, שמעט מאד ממה שאנו קוראים נכנס לתודעתנו. בתחתית הכלי השני יש חור. משהו יכול לחדור לתוכו, אך אינו נשאר שם. אנחנו יכולים לקרוא את הספר בתשומת לב, אך אם מאוחר יותר חבר ישאל אותנו מה נאמר בפרק, לא נזכור. הכלי השלישי, מלוכלך. אפילו אם נמזוג לתוכו חלב טרי ונקי הוא יהפוך לבלתי ניתן לשתייה. הדבר דומה לסינון החומר שנקרא דרך רעיונותינו ודעותינו המגובשים מראש. לא נבין נכון את הנושא מפני שהוא זוהם על ידי פרשנותנו המוטעית.

יתכן שיהיה קשה להניח בצד את דעותינו המגובשות מראש, מפני שלפעמים אין אנו מודעים לכך שרעיונותינו הם בבחינת דעות קדומות. הצעה אחת היא לנסות להבין כל נושא בהקשרו, מבלי לפרש אותו על פי דרכים ושיטות שלמדנו בעבר. בדרך זו, נביט בו בעיניים רעננות, ובתודעה פתוחה. כאשר נבין היטב את הדהרמה בהקשרה שלה, אזי נצליח יותר לראות איך היא תואמת לפסיכולוגיה, למדע, לפילוסופיה או לדת אחרת.

ספר זה לא נכתב על ידי מלומדת עבור קבוצת אינטלקטואלים, אלא כאדם אחד המשתף אחר. נחקור לא רק את מה שהבודהה לימד, אלא גם את הדרך בה שיעוריו מתקשרים לחיינו. כדי לעשות זאת, איננו צריכים לקרוא לעצמנו “בודהיסטים”, מפני שהחיפוש אחר האושר דרך חיים מלאי משמעות הוא אוניברסאלי. ננסה להסתכל על חיינו בהגיון פשוט ובבהירות, כבני אנוש המחפשים אושר וחכמה. זוהי הגישה הבודהיסטית.

חלק 2 עבודה יעילה עם רגשות

1.      היכן האושר:      התבוננות מקרוב בהתנסות שלנו

הבודהיזם מתאר את סבלנו ובעיותינו, סיבותיהם, הדרך להשתחרר מהם ומצב האושר העילאי הנובע מהפסקת כל ההתנסויות הבלתי רצויות. בודהיזם היא גישה לחיים אשר עוזרת לנו לנהוג ביעילות ובחמלה. היא כוללת שיטות מעשיות, אשר יכולות לרפא את הרגשות העוכרים שלנו וגם את בעיותינו היומיומיות.

אנו חווים הרבה רגשות במשך יום אחד. מספר רגשות, כמו אהבה כנה וחמלה, הם יקרי ערך. אחרים: היאחזות, כעס, צרות-אופקים, גאווה וקנאה, מפריעים לשלוותנו הנפשית, וגורמים לנו להפריע לאחרים. הפרקים בחלק זה של הספר יבחנו את הרגשות העוכרים האלה, ויחקרו מספר תרופות נגד אשר ירגיעו ואף ישנו אותן.

כל הרגשות העוכרים מבוססים על הנחה מולדת שאושר וכאב באים אלינו מבחוץ. נדמה שדברים ואנשים אחרים הם העושים אותנו למאושרים או לאומללים. לפיכך, אנחנו סומכים על דברים חיצוניים אתם אנו באים במגע דרך חמשת חושינו - ראייה, שמיעה, ריח, טעם, ומגע - שישמחו אותנו. יש לנו את התפיסה, שהאושר נמצא “אי שם” בדבר, מקום, או אדם אחר. כתוצאה מכך, אנו מנסים להשיג דברים מסוימים ולהיות קרובים לאנשים מסוימים. כמו כן, אנו מנסים להימנע מכל הדברים והאנשים הגורמים לנו להרגיש לא-מאושרים, כיוון שנדמה לנו שבגללם איננו מאושרים.

ההשקפה, שאושר ואי-אושר נובעים מאנשים ודברים חיצוניים, מעמידה אותנו במצב לא נעים, מפני שלעולם איננו יכולים לשלוט לגמרי באנשים ובדברים סביבנו. אנחנו מנסים להשיג את הרכוש שאנו רוצים, אך לעולם אין לנו מספיק. במצב של חוסר סיפוק תמידי, אנחנו מחפשים עוד וטוב יותר מכל שנדמה לנו שיביא לנו אושר. אך האם אנו מכירים אדם עשיר אחד, השמח בחלקו? האם אנחנו מכירים אדם אחד, המרוצה לחלוטין מחבריו וקרוביו?

כמו כן, אנו חושבים שכאשר יש לנו בעיה, סיבתה נעוצה בעולם שמחוצה לנו. אנו מייחסים את בעיותינו הרגשיות לדרך בה הורינו טיפלו בנו כאשר היינו צעירים. אנו מאשימים את מעבידינו, עובדינו, קרובינו ומורינו בחוסר שביעות רצוננו הנוכחי. אנחנו מייחלים שהאנשים סביבנו ילמדו להתנהג כלפינו טוב יותר. אחרים אינם מה שאנחנו רוצים שיהיו, ואנו מתוסכלים שוב ושוב מניסיונותינו לשנות אותם.

החיים שלנו יכולים להיות מסובכים מאד כאשר אנחנו מנסים לשנות את העולם על פי רצונותינו. לצערנו, העולם אינו משתף פעולה! התוכניות והחלומות שלנו מתגשמים רק חלקית, אם בכלל. למרות שאולי נוכל להצליח להשפיע זמנית על פעולותיהם של אחרים, איננו יכולים להכתיב את מה שהם מרגישים וחושבים. כאשר אנחנו כן מקבלים את מה שאנחנו רוצים, אנחנו באקסטזה; כאשר איננו מקבלים זאת, אנחנו מאוכזבים ומדוכאים. כמו יו-יואים רגשיים, אנחנו חווים עליות וירידות על פי הנושאים והאנשים שאנו פוגשים. כדי להיווכח בכך, עלינו להסתכל על מספר מצבי הרוח שהיו לנו רק היום.

אולם, כאשר נבדוק את התנסותנו בחיי היומיום, נמצא שהאושר והטוב מקורם אינו באנשים ודברים חיצוניים. כמוהם גם אי-הנחת והסבל. אם אכן אלו היו פני הדברים, אזי כולנו היינו אמורים לתפוס ולהגיב לדברים באותו אופן, שכן כולנו היינו מושפעים מאותה המציאות “שם” בחוץ, שאינה תלויה בנו.

אך לא כולנו אוהבים את אותם האנשים והדברים: אדם אחד אוהב מוסיקת פופ, בזמן שאחר לא. כמו כן איננו עקביים בהנאותינו: בצעירותנו אהבנו ספרים מצוירים, אך כמבוגרים אנחנו מוצאים אותם משעממים. הדבר מעיד שההתנסות שלנו עם אנשים או דברים, תלויה באופן בו אנו רואים אותם ומתייחסים אליהם.

כך, על ידי שינוי הפרשנות שלנו והאופן בו אנו מתייחסים לדברים ולאנשים, ביכולתנו לשנות את ההתנסויות שלנו איתם. אנחנו יכולים לזהות את ההשלכות שלנו- המעטת והגזמת הערכתנו לדברים ולאנשים, ואז לתקן את תפיסתנו השגויה. בדרך זו נתייחס לדברים באופן מציאותי יותר ונהיה מרוצים יותר. על ידי נטישת תפיסותינו השגויות המובילות להיאחזות, כעס, צרות-אופקים, גאווה וקנאה, נתייחס לאנשים אחרים ולרכוש בצורה מאוזנת יותר.

2.      הוצאת הכאב מהיאחזות: הנהגת חיים מאוזנים

האם את מכירה מישהו שמסתפק במה שיש לו? רוב האנשים אינם: הם היו רוצים יותר כסף, לנסוע לחופשות מוצלחות יותר, לקנות דברים נוספים לבתיהם, ושיהיו להם בגדים יפים יותר. יש אנשים אשר נהיים אומללים כאשר אינם יכולים להרשות לעצמם את הדברים אותם הם רוצים, או אפילו אם יש להם אותם, הם מודאגים לגבי תשלום החשבונות בסוף החודש. הם נאחזים ברכושם, ונעצבים כאשר מתנה יקרה אובדת, או כשחפץ שהועבר כירושה משפחתית, נשבר.

במשך היום תשומת ליבנו מופנית בעיקר החוצה. מבוקר עד לילה אנחנו משתוקקים לראות דברים יפים, לשמוע קולות ערבים, ליהנות מניחוחות מבושמים, לטעום אוכל טוב ולגעת בחפצים נעימים. כאשר אנו מתנסים בכך, אנו שמחים; כאשר אין זה כך, או כאשר אנו נתקלים במראות, קולות, ריחות, טעמים וחפצים שאינם נעימים, אנחנו נעצבים. כל יום הרגשות שלנו ומצב רוחנו עולים ויורדים, בהתאם למפגשנו עם אותם הדברים המגרים את חושינו, ואם אנו אוהבים אותם או לא.

למרות שאנו מפיקים הנאה ממושאי החושים, זוהי הנאה מוגבלת. אם נבחן את חיינו מקרוב, נמצא שהדבר הגורם לנו הנאה בהזדמנות אחת, מצער אותנו בפעם אחרת. לדוגמה, אנו נהנים מהאוכל בתחילת הארוחה, אך לא כאשר אנו אוכלים יותר מדי. כסף פותח בפנינו אפשרות לרכוש רב, אך גם גורם לנו לדאגה, מפני שאנו מפחדים שהוא ייגנב או יאבד. איננו מפיקים הנאה עקבית מהדברים בהם אנו נאחזים.

כרגע, נדמה לנו שהנאות החושים נפלאות, אך למעשה ביכולתנו להגיע לאושר רב יותר. על פי הבודהיזם רצוי שכל בעלי התודעה יחוו הנאה ויהיו מאושרים. אך עלינו לבחון מקרוב מהו אושר ומה הגורם לו. יש דרגות רבות של אושר; הנאות החושים היא רק אחת מהן. אפשר להגיע לאושר רב מזה הנובע מקרבה לחפצים יפים ואנשים נהדרים. הבודהיזם מנחה אותנו לעבר אושר עילאי, אשר נובע מהתמרת התודעה שלנו.

הבודהה הבחין שכאשר אנחנו נאחזים במושאי החושים, בסופו של דבר אנו הופכים לאומללים. הבעיה אינה בעצמים, אלא בדרך בה אנו מתייחסים אליהם. האם זוהי הדרך המדויקת או הנחוצה להתייחס לאנשים ולדברים בסביבתנו? כיצד פועלת ההיאחזות?

היאחזות היא גישה המפריזה את התכונות של עצם או אדם ואז נאחזת בהם. במילים אחרות, אנחנו משליכים על אנשים ודברים תכונות שאין להם, או מפריזים בתכונות שאכן יש להם. היאחזות היא ראייה בלתי מציאותית ולכן היא גורמת לנו לבלבול.

ניקח אוכל כדוגמה, כיוון שזהו דבר שרובנו נאחזים בו. כאשר אנו מריחים או רואים משהו טעים, אנו משתוקקים אליו. נראה לנו שהאושר קיים בתוך האוכל. אנו חשים שאם נאכל את אותו האוכל, נהיה מאושרים. נדמה לנו שהטעם הטוב באוכל קיים בנפרד מאתנו, כחלק מטבעו הפנימי של האוכל.

האם רושם זה נכון? אם אוכל היה טעים מטבעו, אז כולם היו אוהבים את אותו האוכל, כיוון שכולנו אוהבים את מה שטעים. אם הטוב היה קיים בפנימיות האוכל, אז האוכל היה תמיד טעים. אך כשהאוכל נשאר בחוץ כל הלילה, הוא הופך לטפל ולא רצוי. למרות שלפני כן האוכל נראה לנו טעים מטבעו הפנימי, ובאופן קבוע, העובדה שזה השתנה, מעידה על כך שהאוכל אינו טעים לכשעצמו, ואף אינו טעים תמיד.

אם אושר היה תכונה הטבועה באוכל, אז ככל שהיינו אוכלים, כך היינו מאושרים יותר. זה בהחלט לא המצב, מפני שכשאנו אוכלים יותר מדי, אנחנו אומללים! אם האוכל היה מכיל אושר, אז אכילת הכמות הנכונה הייתה נותנת לנו תחושת סיפוק נצחית. אך לאחר מספר שעות אנחנו שוב רעבים.

למרות שהנימוקים לעיל נראים ברורים מאליהם, חשוב לבחון את ההתנסות האישית שלנו בתשומת לב. יכול להיות שנבין משהו אינטלקטואלית, מבלי שנוכל ליישם אותו בחיינו היומיומיים. לדוגמה, אינטלקטואלית אנחנו אולי יודעים שאושר אינו קיים בתוך האוכל. אף על פי כן, בכל פעם שעולה ההשתוקקות למאכל האהוב עלינו, באות לידי ביטוי התפיסה והציפייה שלנו, שהאוכל אכן מכיל את האושר. כאשר אנו מזהים סתירה זו, אנו יכולים להתחיל להעביר את הבנתנו מראשנו אל לבנו. כך נוכל ביתר קלות לחיות לפי מה שליבנו יודע שנכון, במקום מה שבהיסח דעת אנו מניחים שנכון.

כאשר אנו בוחנים את ההתנסות שלנו, מתברר שהפרזנו בתכונות האוכל ואז נאחזנו בו. על ידי ביטול השלכות כוזבות אלו, נוכל להרפות מההיאחזות.

זה לא אומר שאנחנו מפסיקים לאכול. אנו צריכים לאכול כדי להישאר בחיים, אבל יכולה להיות לנו ראייה יותר מציאותית ומאוזנת כלפי אוכל. אם נתייחס אליו כאל תרופה לרפא רעב ולהזין את גופנו, נאכל בשלווה, ונהיה מסופקים ממה שנאכל. סיפוק זה הוא ברכה אמתית, כיוון שאין לנו תמיד שליטה על סוג האוכל שברשותנו. אם אנחנו בררנים מאד, ותמיד רוצים ארוחה נהדרת, לא נהיה שבעי רצון, פשוט בגלל שאיננו יכולים לקבל תמיד את מה שאנחנו רוצים. הבודהה אמר בדהמאפאדה:

היאחזות נובעת מתפיסות (מוטעות),

הכירו בהן כשורש ההיאחזות.

הימנעו מיצירת תפיסות

ואז היאחזות לא תתעורר.

מספר תפיסות מוטעות מזינות את ההיאחזות שלנו. אלה הן: (1) דברים, אנשים ומערכות יחסים אינם משתנים; (2) ביכולתם להביא לנו אושר מתמשך; (3) הם טהורים; ו-(4) הם בעלי מהות אמתית אותה ניתן למצוא.

עקב תפיסות מוטעות אלה אנו נקשרים למשהו או למישהו. על מנת לבחון אותן יותר לעומק, נשתמש בגוף שלנו כדוגמה.

שינוי : הזדקנות - תהליך בלתי נמנע

למרות שאינטלקטואלית אנו יודעים שלא נהיה צעירים לנצח, באיזשהו מקום אנו מרגישים בתוכנו שכן נהיה. לכן, כאשר אנו מביטים בתמונות שלנו שצולמו לפני שנים, אנו מופתעים עד כמה הזדקנו. שיערנו האפיר, או אולי התדלדל, ועורנו אינו חלק באותה המידה. חרף כל התכשירים נגד קמטים, צבעים לשיער, ושיטות נגד התקרחות שבהם אנו משתמשים, עדיין גופנו נחלש ואינו מושך כבעבר, דבר הגורם לנו לדאגה ולעצב.

כמו כן, איננו מרגישים צעירים ומלאי מרץ כמו פעם. גם אם נתעמל וכתוצאה מכך יהיה לנו עכשיו מרץ רב, כאשר היינו צעירים, המרץ היה שם באופן טבעי. כעת, אנו מרגישים את גופנו מאט, וצריכים להתאמץ על מנת להרגיש בכושר.

יש אנשים אשר נהיים אומללים לנוכח ההזדקנות הבלתי נמנעת. התרבות המערבית, עם הדגש שהיא שמה על נעורים, כשירות ומשיכה, מכינה את הקרקע לחוסר סיפוק ודאגה. אנחנו סוגדים לנעורינו, שאותם נדונו כולנו לאבד ממילא.

אם נכיר ונקבל את מציאות טבעו המשתנה של גופנו, העצב הכרוך בהזדקנות יפחת. גופנו מזקין בכל רגע שעובר, ואין דרך למנוע זאת. אנו צריכים להרהר בכך, כדי שלבנו יקבל את עובדת ההזדקנות, ולא נישאר בתחום ההבנה האינטלקטואלית. אם נהגה בתהליך הבלתי נמנע של ההזדקנות בעודנו צעירים, לא נהיה כל כך מופתעים כשזה קורה.

האם גופנו מביא לנו אושר בר-קיימא?

תפיסה מוטעית נוספת לגבי גופנו היא, שהוא מביא לנו אושר מתמשך. אנחנו מאד קשורים ל”להיות בריאים”. יש אנשים המפנקים את גופם כדי לשמור עליו, ודואגים בכל פעם שהם משתעלים או מתעטשים. היאחזות כזו לבריאותנו גורמת לאי נוחות לסובבים אותנו. מה גם שהיא גורמת לנו להיות מדוכאים או כועסים כאשר אנו חולים, וכך החלמתנו נדחית.

למרות שאף אחד אינו אוהב להיות חולה, גופנו מועד למחלות. האם אנו מכירים מישהו שמעולם לא היה חולה? אם נדע לקבל את פגיעותו של הגוף, אז כאשר נחלה, נתמודד עם המצב טוב יותר. נוכל לשמור על תודעה שמחה גם בהיותנו חולים. גישה חיובית תעזור לנו להחלים באופן אוטומטי.

האם גופנו נקי וטהור?

עוד תפיסה מוטעית לגבי גופנו היא, שהוא מטבעו טהור ומושך. כך, אנחנו קשורים ל”להראות טוב”. אנחנו מרגישים בעלי ערך כאשר אנו נראים טוב, ומשתמשים במראנו כדי למשוך אלינו אנשים. אנחנו מרגישים שאנשים יאהבו אותנו אם יהיה לנו גוף מושך או אתלטי, ויתעלמו מאתנו אם לא יהיה לנו גוף כזה.

למרות שיש בנו חלק החושב שגופנו הוא טהור מטבעו, ההיאחזות שלנו במראה גורמת לנו לחוסר סיפוק תמידי בגינו. אולי נשתמש במגוון תכשירים, דיאטות והתעמלות על מנת ליפות את גופנו, אך משאלותינו לעולם אינן נענות במלואן. אפילו הנשים היפות ביותר והגברים הכי נאים אינם מרוצים מגופם. אנחנו מרגישים שגופנו מלא במקום שעדיף שיהיה שטוח, ושטוח במקום בו עדיף שיהיה מלא. למרות שאחרים אולי יאמרו לנו כמה אנחנו מושכים או בנויים היטב, לעולם איננו חשים שגופנו טוב מספיק.

אך מה מטרת חיינו האנושיים? האם היא להראות יפים חיצונית, או האם היא לשפר את תודעתנו ולפתוח את ליבנו, כדי שנהיה יפים יותר מבפנים? כולנו פגשנו באנשים, שלמרות שאינם מושכים פיזית, הם מושכים אליהם אנשים בזכות איכויות של סבלנות ופתיחות שהם מקרינים. תכונות העושות אנשים ליפים מבפנים חשובות יותר, ומחזיקות מעמד יותר זמן מאשר יופי פיזי. אך תכונות אלו אינן באות במקרה; הן באות כיוון שאנשים מטפחים אותן. התבוננות והרהור בכך יסייעו לנו להבהיר את ההתייחסות שלנו אל גופנו.

מובן, שכדאי לנסות להישאר בריאים ולהתלבש בצורה מסודרת, אך אנחנו יכולים לעשות זאת ללא היאחזות. דאגת-יתר לגבי מראה טוב יותר מאמללת אותנו. להיות אדם מושך מאוד יכול לגרום לנו להרבה בעיות נוספות, כפי שאנו רואים בחייהם של הרבה מהאנשים המפורסמים. אם נכיר בכך שגוף מושך לא יפתור את בעיותינו, או יביא לנו אושר מוחלט, נרפה מההיאחזות ברצון שגופנו יהיה יפה ובנוי היטב. נהיה נבוכים פחות ויותר שבעי רצון מעצמנו. אם נכיר בכך שיופי פנימי חשוב יותר, נפתח אותו, ויהיו לנו יותר חברים כיוון שהאופי שלנו השתפר.

לגופנו אין מהות אמתית

התפיסה המוטעית האחרונה היא, שאנו מאמינים שלגופנו יש מהות אמתית. אך אם נבחן את גופנו בקפידה נמצא שהוא רק אוסף של אטומים. מדענים אומרים שיש יותר חלל פתוח בגופנו מאשר מקום התפוס על ידי אטומים. בנוסף, אטומים אלה מצויים בתנועה מתמדת.

כך, כאשר אנו מחפשים ישות מוצקה ובלתי משתנית הנקראת “הגוף שלי”, איננו יכולים למצוא כזו. אין שום תופעה קבועה וסטטית, שאותה נוכל לזהות כגופנו. כמו כן, כיוון שהדבר אליו אנחנו מדביקים את התווית “הגוף שלי”, הוא רק אוסף של אטומים במבנה מסוים, הגוף שלנו אינו ישות לכשעצמו, ולכן גם לא מושך או מכוער לכשעצמו.

ארבעת התפיסות המוטעות, המדמות שגופנו אינו משתנה, שהוא מביא לנו אושר מתמשך, שהוא טהור מטבעו ובעל מהות ממשית - מפריזות בתכונות גופנו. הדבר גורם לנו להיאחז ברצון להיות צעירים, בריאים ויפים תמיד. היאחזות זו גורמת לנו לחוסר סיפוק ולמתח.

היש דרך אחרת להתייחס לגופנו? בהתחלה נדמה שזה לא מתקבל על הדעת שקיימת איזושהי דרך אחרת להתייחס לגופנו, מלבד היאחזות בו. אך יש. ניתן לחשוב, “אני יכולה לעשות את חיי לבעלי משמעות על ידי שיפור אופיי, סיוע לאנשים סביבי ותרומה לחברה. גופי הוא אמצעי המאפשר לי לעשות זאת. לפיכך, אני חייבת לשמור את גופי בריא ומטופח, לא למטרותיי האנוכיות אלא כדי להשתמש בו לתועלתם של אחרים.”

דרך מחשבה זו אולי תראה לנו זרה בהתחלה, אך אם נרגיל את עצמנו אליה, היא תהפוך לדרך חשיבתנו הטבעית. תהיה לנו דרך נינוחה יותר לראות את גופנו, ונהיה הרבה יותר מאושרים בשל כך.

הדרך לשביעות רצון

היאחזות היא הבסיס לחוסר שביעות רצון, מפני שלא משנה כמה יהיה לנו, תמיד נחפש עוד ויותר טוב. החברה שלנו מנצלת תאווה וחוסר סיפוק זה, ואומרת לנו שהאופנה של שנה שעברה חלפה, ומכשירי החשמל של שנה שעברה מיושנים. אך מעט אנשים יכולים להרשות לעצמם את כל מה שהם חושבים שאמור להיות להם. גם אם יש ביכולתנו לקנות דברים רבים, הם מתיישנים או מתבלים, או שאנחנו צריכים להשיג רכוש רב וטוב יותר מפני שלכולם יש. הדבר יכול לגרום לנו לחוסר בטחון מתמשך.

מצד שני, אם נחשוב, “מה שיש לי זה מספיק טוב,” אז תודעתנו תהיה רגועה. זה לא אומר שלעולם לא נקנה דברים חדשים או שלא כדאי שהחברה שלנו תתפתח מבחינה טכנולוגית. אם אנחנו צריכים משהו, או אם דגם חדש יעיל יותר, אין פסול בקנייתו, אם אנחנו יכולים להרשות זאת לעצמנו! אך בין אם אנחנו מצליחים להשיג משהו ובין אם לא, תודעתנו תהיה רגועה יותר כיוון שנהיה שבעי רצון עם מה שיש לנו. הבודהה אמר:

אם אתם משתוקקים לשמחה,

זנחו לחלוטין כל היאחזות.

עם זניחה מוחלטת של כל היאחזות

נגלה העונג העילאי.

כל עוד (אתם) הולכים אחר ההיאחזות

שביעות הרצון לעולם תסתיר פניה.

כל מי שהופך היאחזות על פיה

בחכמה משיג שביעות רצון.

כל עוד נשתוקק לעוד ועוד דברים טובים ושונים, לעולם לא נהיה מרוצים. מצד שני אם אנחנו מסתפקים במה שיש לנו, אנחנו עדיין יכולים לעבוד על מנת לשפר דברים, אך תודעתנו תהיה רגועה. משוחררים מהיאחזות, נוכל להתפתח כלכלית וטכנולוגית לטובת כולם.

יתכן שבהתחלה יהיה קשה לחשוב בדרך זו, כיוון שאנו רגילים להיקשר. ההיאחזות יכולה להיות כה חזקה עד כי אוחז בנו פחד מפני אובדן הדבר או האדם, ואנחנו נתפסים לבהלה. הפחד וההיאחזות האלה מערפלים את הרגשות הטובים שלנו, ומונעים מאתנו ליהנות ממערכות היחסים שלנו ומרכושנו הגשמי.

ביכולתנו לחסל פחד זה. ראשית, אנו יכולים להכיר בכך, שהתודעה שלנו עצמה יצרה את תדמית החפץ או האדם היפה, ושהיאחזות היא תפיסה מוטעית. הדבר יגרום לנו להיות מציאותיים יותר. אז נוכל להיזכר בחסרונות ההיאחזות ולזנוח אותה. במקומה, נרשה לתודעתנו לנוח במצב פתוח של שביעות רצון, בידיעה שאם יהיה ברשותנו החפץ הזה, או נהיה קרובים לאותו האדם, זה נחמד, אך אם לא, עדיין נוכל להיות שמחים.

יש הקושרים הקשר שלילי למושג “חוסר היאחזות”, כיוון שהוא מרמז על פרישות, אדישות או חוסר אכפתיות. אך המשמעות הבודהיסטית של המושג חוסר היאחזות שונה. אדרבה, המושג מתייחס למצב תודעה מאוזן בו איננו נאחזים בדברים, וכך אנחנו חופשיים למקד את תשומת לבנו בדברים בעלי ערך אמתי.

אין משמעות חוסר היאחזות מסירת כל רכושנו ופרישה לחיים במערה. אין כל פסול ברכוש. אנחנו צריכים מעט רכוש כדי לחיות. הבעיות מתעוררות רק כשאנחנו מפריזים בחשיבות הרכוש שלנו. ההיאחזות וההיתפסות גורמות לבעיות, לא הרכוש. כשנהיה משוחררים מהיאחזות נוכל ליהנות מדברים.

כאשר אנחנו משתמשים ברכושנו, מועיל לחשוב, “אנשים רבים עבדו על מנת לייצר את הדברים מהם אני נהנית, ואני מכירה להם תודה. במקום להשתמש ברכושי מתוך היאחזות אנוכית, אשתמש בו מתוך שאיפה לשפר את תכונותיי, כדי שאוכל לאהוב ולסייע יותר לאחרים”. אנו יכולים ליהנות מאוכל, בגדים, בית ורכוש, אך ממניעים שונים מבעבר. כך, נהיה שלווים ומשוחררים מחרדות.

זניחת ההיאחזות אינה משאירה אותנו חסרי מוטיבציה או אדישים. במבט ראשון אולי נדמה כך, פשוט מפני שאנו רגילים מאד להיאחזות. אך יש מגוון גישות אחרות היכולות להניע אותנו. למשל, הדאגה הכנה לזולת. המשאלה להביא לאחרים אושר ולמנוע את סבלם יכולה להיות כוח מניע רב עוצמה בחיינו. כך, הימנעות מהיאחזות פותחת דלת לתקשורת כנה עם אחרים, אהבה וחמלה.

3.      אהבה מול היאחזות: הבחנה בין דאגה כנה לבין השלכות שאינן מציאותיות

כולנו היינו רוצים שיהיו לנו רגשות חיוביים כלפי אחרים. אנחנו יודעים שאהבה היא השורש של שלום עולמי. מהי אהבה וכיצד מפתחים אותה? מה ההבדל בין לאהוב אנשים לבין להיאחז בהם?

אהבה היא הרצון שאחרים יהיו מאושרים ושיהיו להם את הגורמים לאושר. בהכירנו בטוב לבם ואף במגבלותיהם של אחרים, אהבתנו מתמקדת ברווחתם. אין לנו מניעים נסתרים ואנוכיים; אנחנו אוהבים אחרים פשוט מפני שהם קיימים.

מצד שני, היאחזות מפריזה בתכונות הטובות של אחרים, וגורמת לנו להשתוקק לחברתם. כאשר אנחנו אתם, אנחנו שמחים; כאשר אנחנו נפרדים, אנחנו אומללים. היאחזות נובעת מהציפיות שלנו לגבי מהותם או מעשיהם של אחרים.

האם אהבה, כפי שהיא בדרך כלל מובנת בחברה שלנו, הינה באמת אהבה? לפני שאנו מכירים אנשים הם זרים, ואנחנו מרגישים אדישים כלפיהם. אחרי שאנחנו מכירים אותם, הם נעשים יקרים לנו, ואנו רוחשים להם רגשות עזים. הבה נבחן מקרוב איך אנשים הופכים להיות חברים שלנו.

בדרך כלל אנחנו נמשכים לאנשים מפני שהם מבורכים באיכויות שאנחנו מעריכים, או בגלל שהם עוזרים לנו. אם נבחן את התהוות מחשבותינו, נבחין בכך שאנחנו מחפשים איכויות מסוימות אצל אחרים. לחלקן אנו נמשכים באופן אישי, ולאחרות בגלל שהן נחשבות לבעלות ערך בעיני ההורים או החברה. אנו בוחנים באחרים את המראה, החינוך, המצב הכלכלי והחברתי שלהם. אם אנו מעריכים כשרון אומנותי או מוסיקלי, נחפש אותו. אם יכולת אתלטית חשובה לנו, אנו בודקים גם את זה. כל אחד מאתנו מעדיף איכויות שונות אותן הוא מחפש, ודרכים שונות להעריך אותן.

אם יש לאנשים את התכונות התואמות את אלו המצויות ב”רשימה הפנימית” שלנו, אנחנו חושבים שהם אנשים טובים ובעלי ערך. נדמה לנו שהם אנשים נהדרים כשלעצמם, ללא קשר להערכתנו כלפיהם. אך למעשה, בגלל שיש לנו דעות מגובשות מראש לגבי תכונות רצויות ושאינן רצויות, אנחנו אלה היוצרים אנשים בעלי ערך.

בנוסף, אנחנו שופטים אנשים כבעלי ערך על פי יחסם אלינו. אם הם עוזרים לנו, משבחים אותנו, גורמים לנו להרגיש ביטחון, מקשיבים למה שיש לנו להגיד, ודואגים לנו כאשר אנחנו חולים או מדוכאים, אנחנו רואים בהם אנשים טובים. זו ראיה משוחדת מאוד, כיוון שאנחנו שופטים אותם רק על פי התייחסותם אלינו, כאילו היינו האדם החשוב בעולם.

בדרך כלל אנחנו חושבים שאם אנשים עוזרים לנו, הם אנשים טובים; ואם הם פוגעים בנו, הם אנשים רעים. אם אנשים מעודדים אותנו, הם נהדרים; אם הם מעודדים את המתחרה שלנו, הם מגעילים. איננו מעריכים את העידוד לכשעצמו, אלא את העובדה שהוא מכוון אלינו או נגדנו. בדומה, אם אנשים מבקרים אותנו, אזי ברור שהם טועים או חסרי התחשבות. אך אם הם מבקרים מישהו שאיננו אוהבים, הרי הם חכמים. איננו מתנגדים לביקורתיות לכשעצמה, אלא לכך שהיא מכוונת כלפינו.

התהליך שעל פיו אנחנו מבדילים בין אנשים, אינו מבוסס על קנה מידה אובייקטיבי. הוא נקבע על ידי דעותינו המגובשות מראש לגבי מה חשוב ובעל ערך בבני-אדם, ועל צורת התייחסותם אלינו. בבסיס התהליך מושרשת האמונה בחשיבותנו העליונה. כך שאם אנשים עוזרים לנו, ומממשים את מושגינו אודות טוב, אזי נדמה לנו שהם נפלאים לכשעצמם.

לאחר ששפטנו אנשים מסוימים כטובים, בכל פעם שאנחנו רואים אותם, נדמה לנו שהטוב בא מהם. אך, אילו היינו מודעים יותר, היינו מכירים בכך שאנחנו השלכנו טוב זה עליהם.

אם אנשים מסוימים היו בעלי ערך וטובים לכשעצמם, אז כולם היו רואים אותם בצורה זו. אך במציאות מישהו שאנחנו אוהבים, אינו בהכרח אהוב על ידי אדם אחר. זה קורה מפני שכל אחד מאתנו מעריך אנשים אחרים על בסיס הנטיות והדעות האישיות שלו. אנשים אינם נהדרים לכשעצמם, במנותק מהשיפוט שלנו לגביהם.

לאחר שהשלכנו טוב על אנשים מסוימים, אנחנו מגבשים דעה קבועה לגביהם ואז נקשרים אליהם. יש אנשים שנראים לנו כמעט מושלמים, ואנחנו משתוקקים להיות איתם. ההשתוקקות להיות עם אנשים הגורמים לנו להרגיש טוב, הופכת אותנו ליו-יואים רגשיים: אם אנחנו במחיצתם, אנחנו למעלה; ואם לא, אנחנו למטה.

בנוסף, אנחנו מגבשים דעות קבועות לגבי מהות מערכות היחסים שלנו עם אנשים אלה, ויש לנו ציפיות מהם. כאשר הם לא ממלאים את הציפיות שלנו, אנחנו מאוכזבים או כועסים. אנחנו רוצים שהם ישתנו, כדי שיתאימו לדימוי שיש להם בעינינו. אך ההשלכות והציפיות באות מתודעתנו, ולא מהם. הבעיות שלנו אינן נובעות מכך שאחרים אינם מי שחשבנו שהם, אלא מכך שבטעות חשבנו שהם משהו אשר הם אינם.

לדוגמה, אחרי שג’ים וסו היו נשואים מספר שנים, ג’ים אמר, “סו אינה אותה אישה אתה התחתנתי. כשהתחתנו היא הייתה כל כך תומכת ומאד התעניינה בי. היא כל כך שונה עכשיו.” מה קרה?

ראשית, אישיותה של סו אינה קבועה. היא כל הזמן משתנה כתגובה לסביבתה החיצונית ומחשבותיה ורגשותיה הפנימיים. זה לא מציאותי לצפות ממנה להיות אותו הדבר כל הזמן. כולנו גדלים ומשתנים, עוברים עליות וירידות.

שנית, האם ביכולתנו להניח בכלל, שאנחנו יודעים מיהו האדם האחר? כאשר ג’ים וסו התחילו להכיר אחד את השנייה, לפני שהתחתנו, כל אחד מהם בנה רעיון לגבי מיהו השני. אך הרעיון היה רק רעיון. לא היה זה האדם האחר. הרעיון של ג’ים לגבי סו לא היה סו. אך כיוון שג’ים לא היה מודע לכך, הוא הופתע כאשר צדדים אחרים באישיותה של סו התגלו. ככל שהרעיון שלו לגביה היה חזק יותר, כך הוא היה יותר אומלל כאשר היא לא התנהגה בהתאם.

כמה מוזר לחשוב שאנחנו לגמרי מבינים אדם אחר! אפילו את עצמנו, ואת השינויים העוברים עלינו, איננו מבינים. אנחנו לא מבינים הכול לגבי גרגיר אבק, שלא לדבר על אדם אחר. הרעיון הכוזב, שמישהו הינו מי שאנחנו מאמינים שהוא, מסבך את חיינו. לעומת זאת, אם נהיה מודעים לכך שהרעיון שלנו הוא רק דעה, נהיה הרבה יותר גמישים.

לדוגמה, אם להורים יש דעה מגובשת לגבי אישיותה של בתם המתבגרת, ועל האופן בו עליה להתנהג, ברגע שבתם אינה מתנהגת כך, ההורים בהלם, ומריבה משפחתית פורצת. אך אם ההורים מבינים שבתם היא אדם המשתנה תמידית, כמותם, לא תהיה להם כזו תגובה רגשית חזקה להתנהגותה. עם תודעה רגועה המשוחררת מציפיות, ההורים יכולים להיות יעילים יותר בעזרתם לבתם המתבגרת.

כאשר אחרים פועלים בדרכים אשר אינן תואמות את הרעיון שלנו לגביהם, אנחנו מאוכזבים או כועסים. יתכן שננסה לשדל אותם להפוך למה שציפינו. אולי ננדנד להם, נרדה בהם, או ננסה לגרום להם להרגיש אשמים. כאשר אנחנו עושים זאת מערכת היחסים שלנו ממשיכה להתדרדר, ואנחנו אומללים.

המקורות לכאב ולבלבול הם ההשלכות המותנות שלנו, והציפיות האנוכיות שתלינו באחרים. אלו הם היסודות של ההיאחזות. היאחזות הינה הערכה מוגזמת של החברים והקרובים שלנו, והיאחזות בהם. היא פותחת פתח לעצבות וכעס בעתיד. כאשר אנחנו נפרדים מיקירינו, אנחנו בודדים; כאשר הם במצב רוח רע, אנו מתמרמרים על כך. אם הם נכשלים ולא עומדים בדרישות שלנו מהם, אנו מרגישים נבגדים.

על מנת להימנע מהקשיים הנגרמים על ידי היאחזות, יש להיות מודעים לצורת פעולתה של ההיאחזות. או אז נוכל להימנע ממנה על ידי תיקון רעיונות קדומים וכוזבים שיש לנו לגבי אחרים, ולהימנע מהשלכות חדשות לגביהם. נזכור שאנשים משתנים באופן תמידי, ואין להם אישיות קבועה. כשניזכר בכך שזה בלתי אפשרי להיות תמיד עם יקירינו, לא נהיה עצובים כל כך בהעדרם. במקום להרגיש מדוכדכים, נוכל לשמוח על הזמן שהיה לנו יחד.

אני אוהב אותך בתנאי ש…

“אהבה על פי רשימה” אינה אהבה, כיוון שהיא מותנית. אנחנו חושבים, “אני אוהבת אותך בתנאי ש…” ואנו מציבים את הדרישות שלנו. קשה לנו לדאוג בכנות לאחרים, כל עוד אנו מציבים להם דרישות המתרכזות בתועלת שהם חייבים להביא לנו. בנוסף, לעיתים קרובות אנחנו הפכפכים לגבי התכונות וההתנהגויות שאנחנו רוצים מאחרים. יום אחד אנחנו רוצים שהיקר לנו ייקח יוזמה; למחרת אנחנו רוצים שהוא או היא יהיו תלותיים.

הדבר לו אנו קוראים אהבה, הינו לעיתים קרובות היאחזות, רגש עוכר המפריז במעלות הזולת. אנחנו נאחזים בהם, בחשבנו שהאושר שלנו תלוי בו או בה. אהבה, מצד שני, היא גישה פתוחה ונינוחה. אנחנו רוצים שמישהו יהיה מאושר, פשוט מפני שהיא או הוא קיימים.

בעוד היאחזות היא חסרת שליטה ורגשנית, אהבה הינה ישירה ובעלת עוצמה. היאחזות מערפלת את יכולת השיפוט שלנו ואנחנו נהיים משוחדים, עוזרים ליקרים לנו, ופוגעים באלה אשר איננו אוהבים. האהבה מבהירה את תודעתנו, ובהעריכנו את המצב אנחנו חושבים על הטוב ביותר לכולם. היאחזות מבוססת על אנוכיות, בעוד האהבה ביסודה חפצה ביקרם של אחרים.

היאחזות מעריכה תכונות שטחיות באחרים: מראה, אינטליגנציה, כשרון, מעמד חברתי וכדומה. אהבה מביטה מעבר להתרשמויות השטחיות, ומדגישה את העובדה שהם בדיוק כמונו: הם רוצים באושר, והם רוצים להימנע מסבל. אם אנחנו רואים אנשים שאינם מושכים, מלוכלכים, ובורים, אנחנו נגעלים, כיוון שתודעתנו האנוכית רוצה להכיר אנשים מושכים, נקיים ומוכשרים. אהבה, לעומת זאת, אינה מעריכה אחרים על פי קני-מידה שטחיים אלה, היא מביטה יותר לעומק. אהבה מכירה בכך, שבלי קשר לרושם שאחרים עושים, ההתנסות שלהם דומה לזו שלנו: הם שואפים להיות מאושרים ולהימנע מסבל.

זוהי נקודה עמוקה הקובעת אם נרגיש ניכור או קירבה לסובבים אותנו. במקומות ציבוריים אנחנו מביטים בסובבים אותנו, ולעיתים קרובות מציינים לעצמנו, “הוא שמן מדי, היא הולכת מצחיק, לו בהחלט יש הבעה חמוצה, היא יהירה.” כמובן שאנחנו לא מרגישים קרובים לאחרים כאשר אנחנו מרשים למחשבות השליליות שלנו לברור את הליקויים שלהם.

כאשר אנחנו תופסים את עצמנו חושבים בצורה כזו, ביכולתנו לעצור, ואז להתייחס לאותם האנשים דרך עיניים אחרות: “לכל אחד מהאנשים האלה יש התנסות פנימית משל עצמו. כל אחד רק רוצה להיות מאושר. אני מכירה את התחושה, מפני שגם אני שואפת לכך. הם כולם רוצים עידוד, טוב לב, או אפילו חיוך מאחרים. אף אחד מהם לא נהנה מביקורת או חוסר כבוד. הם בדיוק כמוני!” כאשר אנחנו חושבים כך, עולה אהבה, ובמקום הרגשת הריחוק מהאחרים, אנחנו מרגישים מחוברים אליהם.

היאחזות גורמת לנו להיות רכושניים כלפי האנשים אליהם אנחנו קרובים. מישהי הינה האישה, הבת, האימא, שלי. לפעמים אנחנו מתנהגים כאילו אנשים הם הרכוש שלנו, ויש לנו הצדקה להגיד להם כיצד לחיות את חייהם. אך האנשים היקרים לנו אינם בבעלותנו. איננו הבעלים של הזולת, כאילו היו חפץ שברשותנו.

הכרה בכך שאנשים אף-פעם אינם בבעלותנו, גורמת להיאחזות להיחלש. היא פותחת את הדלת לאהבה, אשר באמת מוקירה כל בעל תודעה. אנחנו עדיין יכולים לייעץ לאחרים, ולומר להם כיצד התנהגותם משפיעה עלינו, אך אנחנו מכבדים את שלמותם כאינדיבידואלים.

סיפוק צרכינו

כאשר אנחנו נאחזים, איננו חופשיים רגשית. אנחנו תלויים ונתפסים יותר מדי באדם אחר לסיפוק הצרכים הרגשיים שלנו. אנחנו פוחדים לאבד אותו או אותה, ומרגישים שלא נהיה מושלמים ללא היקרים לנו. הראייה העצמית שלנו מבוססת על קיומה של מערכת יחסים מסוימת: “אני הבעל, אישה, הורה, ילד, וכו’ של מישהו.” בהיותנו תלויים כל כך, אנחנו לא מרשים לעצמנו לפתח את התכונות שלנו. בנוסף, אנו מכשירים את הקרקע לדיכאון, כיוון שאין מערכת יחסים שנמשכת לנצח. אנחנו נפרדים כאשר החיים מסתיימים, אם לא קודם.

אובדן החופש הרגשי, הקשור להיותנו תחת השפעת ההיאחזות, יכול לגרום לנו להרגיש מחויבות לזולת אך ורק מהחשש לאבדו. כך שחיבתנו משוללת כנות, מפני שהיא מבוססת על פחד. בנוסף, אנחנו יכולים להיות להוטים מדי לעזור ליקרים לנו, רק כדי להבטיח את חיבתם כלפינו. אנחנו יכולים להיות מגוננים מדי, חוששים שמשהו בלתי צפוי יקרה להם, או אולי להיות קנאים כאשר הם רוחשים חיבה לאחרים.

האהבה פחות אנוכית. במקום לתהות “כיצד יכולה מערכת יחסים זו לספק את הצרכים שלי?” אנחנו חושבים, “מה אני יכולה לתת לאחר?” נקבל שזה לא אפשרי שאחרים יסלקו את תחושת החסך הרגשי וחוסר הביטחון שלנו. הבעיה איננה שאחרים אינם מספקים את הצרכים הרגשיים שלנו, אלא שאנחנו מדגישים את צרכינו יותר מדי, ומצפים להרבה מדי.

לדוגמה, יתכן שאנחנו מרגישים שאיננו יכולים לחיות בלי מישהו שאליו אנחנו קרובים במיוחד. זו הגזמה. יש לנו את כבודנו העצמי כבני אנוש; איננו צריכים להיאחז באחר כאילו היה מקור כל האושר. מועיל לזכור שאת רוב חיינו עברנו בלי להיות עם יקירנו. מעבר לכך, אנשים אחרים חיים טוב מאד בלעדיה או בלעדיו.

למרות זאת, איננו צריכים לדכא את צרכינו הרגשיים, או להפוך למנוכרים ועצמאיים, מפני שזה לא יפתור את הבעיה. עלינו להכיר בצרכינו הבלתי מציאותיים, ולאט, לאט להיפטר מהם. צרכים רגשיים מסוימים יכולים להיות חזקים כל-כך, שלא יוכלו להתמוסס מיד. אם ננסה לדכא אותם או לדמות שאינם קיימים, יתכן שנהפוך לחרדים מדי או חסרי ביטחון. במקרה כזה, עדיף לנסות לספק את הצרכים האלה, ובו בזמן לעבוד בהדרגה על החלשתם.

הבעיה המרכזית היא, שברצוננו להיות נאהבים במקום לאהוב. אנחנו משתוקקים שאחרים יבינו אותנו במקום להבין אותם. תחושת חוסר הביטחון הרגשי שלנו נובעת מהבורות והאנוכיות המערפלים את תודעתנו. אנחנו יכולים לפתח ביטחון עצמי, על ידי הכרה בפוטנציאל הפנימי שלנו להפוך לאדם שלם, מרוצה ואוהב. כאשר אנחנו מתחברים לפוטנציאל האישי שלנו, להפוך לישות מוארת עם הרבה איכויות נהדרות, נפתח תחושה אמתית ונכונה של בטחון עצמי. אז נרצה להעצים את האהבה, החמלה, הנדיבות, הסבלנות, הריכוז והחכמה שלנו, ולשתף אחרים באיכויות אלה.

חוסר ביטחון רגשי גורם לנו באופן תמידי לבקש משהו מאחרים. טוב ליבנו כלפיהם מזוהם על ידי מניע חבוי של הרצון לקבל משהו בתמורה. אך כשנכיר בכל מה שכבר קיבלנו מאחרים, נרצה לגמול להם על טוב ליבם, וליבנו יתמלא באהבה. אהבה מדגישה נתינה במקום קבלה. מבלי להיות מוגבלים על ידי ההשתוקקות והציפיות שלנו מאחרים, נהיה פתוחים, טובי לב ומשתפים, ובו בזמן נשמור על תחושת השלמות והעצמאות שלנו.

בהיותנו תחת השפעת ההיאחזות אנחנו כל כך רוצים שאחרים יהיו מאושרים, שאנחנו מפעילים עליהם לחץ לעשות את מה שאנו חושבים שיעשה אותם מאושרים. אנחנו לא נותנים לאחרים כל בחירה, כיוון שאנו מרגישים שאנו יודעים מה הכי טוב עבורם. אנחנו לא מרשים להם לעשות את מה שגורם להם לאושר, ואנחנו גם לא מקבלים את זה שלפעמים הם לא יהיו מאושרים. קשיים כאלה קיימים לעיתים קרובות ביחסים משפחתיים.

בבואנו מאהבה אנו משתוקקים בעוז שאחרים יהיו מאושרים. אבל אהבתנו מעורבת בחכמה, המכירה בכך שאושרם של אחרים תלוי גם בהם. אנחנו יכולים להנחות אותם, אך האגו שלנו לא יהיה מעורב כשאנחנו עושים זאת. מתוך כבוד אליהם ניתן להם את הבחירה, אם לקבל את עצתנו ועזרתנו או לא. מעניין שכאשר איננו לוחצים על אחרים לפעול על פי העצה שלנו, הם פתוחים יותר להקשיב לה.

תחת השפעת ההיאחזות אנחנו מוגבלים על ידי התגובות הרגשיות שלנו. כאשר אחרים נחמדים אלינו אנחנו שמחים. כאשר מתעלמים מאתנו או מדברים אלינו בחריפות, אנחנו לוקחים את זה אישית ומרגישים אומללים. אך בהחלישנו את ההיאחזות, איננו הופכים לקשי-לב. בלי היאחזות יהיה יותר מקום בלבנו לחיבה אמתית ואהבה בלתי משוחדת לאחרים. נהיה מעורבים בחייהם באופן פעיל.

כשנחליש את ההיאחזות עדיין יהיו לנו חברים. חברויות אלו תהיינה עשירות יותר, בגלל החופש והכבוד עליהם תהיינה מבוססות. יהיה לנו אכפת באותה מידה מהאושר והאומללות של כל בעלי התודעה, פשוט כיוון שכולם זהים בשאיפתם לאושר והסתייגותם מסבל. אך אורח חיינו ותחומי התעניינותנו יכולים להתאים יותר לאנשים מסוימים. כתוצאה מקשרים קרובים שהיו לנו עם אנשים מסוימים בחיים קודמים, יהיה קל יותר לתקשר אתם בחיים אלה. בכל מקרה, החברויות שלנו תהיינה מבוססות על עניין משותף ועל השאיפה לעזור אחד לשני להגיע להארה.

כאשר מערכות יחסים מסתיימות

היאחזות מלווה בהנחה שמערכות יחסים נמשכות לנצח. למרות שבאופן אינטלקטואלי אנחנו יודעים שזה לא כך, עמוק בפנים אנחנו משתוקקים להיות תמיד עם היקרים לנו. היאחזות זו גורמת לפרידה להיות קשה עוד יותר, כיוון שכאשר אדם היקר לנו מת, או עוזב, אנחנו מרגישים שחלק מעצמנו אבד.

זה לא אומר כי יגון הוא רע. אבל מועיל להכיר בכך שלעיתים קרובות ההיאחזות היא מקור היגון והדיכאון. כאשר הזהות שלנו עצמנו מעורבבת מדי עם זו של האחר, אנו מדוכאים כאשר אנו נפרדים. אם נסרב לקבל עמוק בלבנו שהחיים ארעיים, נחווה כאב כאשר היקרים לנו מתים.

בזמנו של הבודהה אישה שתינוקה מת נטרפה עליה דעתה. היסטרית, הביאה את גופת ילדה האהוב לבודהה וביקשה ממנו להחיות אותו. הבודהה אמר לה שקודם עליה להביא זרעי חרדל מבית שבו אף אחד לא מת.

זרעי חרדל נמצאו בכל בית בהודו; אבל האישה לא יכלה למצוא בית שבו אף אחד לא מת. אחרי זמן מה ליבה קיבל את העובדה שכל אחד מת, ויגונה על מות בנה נחלש.

אם נבין את ארעיות חיינו לא רק בראש, אלא גם בלב, נוכל להעריך את הזמן שיש לנו עם אחרים. במקום לנסות להשיג עוד, כאשר אין עוד בנמצא, נשמח במה שאנחנו חולקים עם אחרים בהווה. אם נמנע מהיאחזות, מערכות היחסים שלנו תהיינה עשירות יותר.

4.      התמודדות עם כעס: התמרת פחד ורתיעה

אתה עובד על פרויקט, עסוק בעניינך, כאשר קולגה ניגשת אליך, ומטיחה בך שאתה לא יוצלח. היא טוענת שהיא הפקידה בידיך עבודה חשובה, ואתה ביצעת אותה בצורה עלובה. תוך כדי שמיעת מילותיה החריפות, כעס מציף את ראשך וגופך באיטיות, אך בעוצמה. אתה מאבד את עשתונותיך, ואומר לה שאין לה כל זכות לדבר אליך כך. בהשפעת הכעס, אתה אומר כל דבר העולה בראשך, גם אם אתה יודע שאינו לגמרי נכון. היא צועקת עליך בחזרה, ותוך זמן קצר, כל הסובבים מודעים למה שקורה.

בדרך כלל כאשר אנחנו כועסים או כואבים, אנחנו מרגישים כקורבנות מעשיהם הפוגעים של אחרים. אנחנו רואים את עצמנו כאנשים תמימים הסובלים ללא הצדקה ממעשי אחרים. אנחנו פגועים או כועסים, מפני שאנחנו חושבים שאנשים אחרים טועים או רעים. בהיותנו כועסים וכואבים אנו מסרבים לקבל את אשר באמת קרה.

אנשים רבים חיים עם “מנטליות הקורבן”, בהרגשה תמידית של חוסר אונים, חשש, ותחושה שאחרים אינם מתייחסים אליהם כראוי. אך ככל שנבין יותר את פעולתה של תודעתנו, ואת עקרון הסיבה והתוצאה ברצף הנפשי שלנו, כך ניטיב להבין שהפרשנות שלנו בהווה, כמו גם מעשינו בעבר, משחקים תפקיד חשוב בהתפתחות חוויותינו. באופן זה או אחר אנחנו אחראים למה שקורה לנו. עם הידיעה הזאת, ניקח אחריות, ונפעל לשיפור מצבנו.

על מנת לעזור לנו להבין מצבים לא נעימים, ולשכך את כעסנו לגביהם, נוכל לשאול מספר שאלות מפתח. בבחינת הפרשנות שלנו, נשאל: “האם אני רואה את המצב במדויק? האם כעס הוא תגובה הולמת?” אם נשתמש בעקרון הסיבה והתוצאה, נשאל: “מדוע זה קורה לי? האם אני מוצאת את עצמי שוב ושוב במצבים דומים? אם כן, למה?” הבה נתבונן בשתי הנקודות יותר לעומק.

בחינת הפרשנות שלנו

האם אנו רואים את המצב במדויק? כיצד מתעורר בנו הכעס? כשמישהו מצביע על חסרונותינו, נדמה לנו שהכאב שאנו חווים בא מהאדם האחר אל תוכנו. המילים שלו מכאיבות כשלעצמן, ואנחנו רק מרגישים את הכאב הטבוע בהן.

אם זה היה נכון, היה ביכולתנו לאתר את הכאב בתוך המילים. היא אמרה, “אתה לא יוצלח!” היכן ההרגשה הלא נעימה? היכן הכאב? האם זה ב”אתה”? ב”לא”? ב”יוצלח”? הקול שלה שאומר “אתה לא יוצלח” מורכב מגלי קול. היכן ההרגשה הלא נעימה בגלי הקול הרוטטים באוויר? אם אתה ישן והיא מעליבה אותך, האם אתה מרגיש צער? אם היא אומרת את זה במונגולית (במידה ואינך יודע שפה זו!), האם אתה נפגע?

כיצד מתעורר הכאב ממילים חריפות? זה לא רק בגלל שאוזנינו קולטות את גלי הקול. אנחנו גם מבינים את משמעותן. אך המשמעות אינה מכאיבה לכשעצמה. הרי אם המילים “אתה לא יוצלח!” היו מכוונות כלפי מישהו שאיננו אוהבים, הן לא היו צורמות לאוזננו.

הכאב בא מכך שאנחנו חושבים, “היא מדברת אלי! אלי! איך היא מעיזה לדבר אלי ככה?” “אני” ו”אלי” מתעצמים ככל שאנו חושבים על מה שקרה. אנו מביטים במצב מצד אחד - הצד שלי - וחושבים שכך הוא קיים במציאות. אנחנו מאמינים שהשקפתנו המשוחדת היא אובייקטיבית.

אפשר להתבונן על כל מצב מנקודות מבט רבות. כאשר אנו מסתכלים על כוס מלמעלה, צורתה נראית שונה מאשר אם נסתכל עליה מהצד. לכן יהיה לנו קשה להוכיח שדעותינו הנובעות מתודעתנו האנוכית הן היחידות שנכונות. חשיבה כזו משככת את כעסנו.

דרך נוספת להרגיע את כעסנו, היא לזכור שיתכן שכעסו של האחר נובע מסיבות שאינן קשורות בנו. יכול להיות שיש לו קשיים בהיבט אחר בחייו, והוא מוציא את הכעס עלינו, במקרה. זה לא משהו נגדנו, כך שאין שום סיבה שניקח את זה אישית ונכעס.

האם כעס הוא תגובה הולמת? האדם שהעליב אותנו הוא בעל תודעה, הרוצה להיות מאושר ולהימנע מבעיות, בדיוק כמונו. השיטה שבה הוא נוקט אולי מבולבלת. אך משאלתו זהה לשלנו: להיות מאושר. אם נרחיב את נקודת מבטנו, ונשכח מעצמנו לרגע, נראה לפנינו אדם אומלל, כועס, ומודאג. אנו מכירים את תחושת העצב. אנו יודעים עד כמה הוא מרגיש אומלל כרגע. אז למה לכעוס על מישהו אומלל? אדם כזה צריך להיות מושא לחמלתנו.

אם באמת עשינו טעות, ומישהו מצביע עליה, למה לכעוס? אם מישהו אומר לנו שיש לנו אף על הפרצוף, איננו מתמלאים בצער, כיוון שמה שאמר זה נכון. בדומה, אם מישהו מבחין בטעות שלנו, מה שהוא אומר זה נכון. הטעות היא שלנו, ואנחנו חבים לו התנצלות. הוא מראה לנו כיצד להשתפר. מצד שני, אם הוא מאשים אותנו ללא הצדקה, למה לכעוס? אם מישהו אומר שיש לנו קרניים על הראש, איננו כועסים, כיוון שאנחנו יודעים שזה לא נכון.

לעיתים קרובות אנו כועסים כשקורה משהו שאנו רואים כבלתי רצוי. אך מה הטעם בכעס? אם ביכולתנו לשנות את המצב, אז הבה נשנה אותו. אין טעם לכעוס. זוהי דרך מועילה מאוד לחשוב לנוכח בעיות חברתיות ואי-צדק. אלה דברים שניתן לשנות. אז במקום לכעוס, חכם יותר לעבוד ברוגע למען שיפור החברה.

מצד שני, אין טעם לכעוס אם אין אפשרות לשנות את המצב. אם רגלנו נשברה איננו יכולים להחזיר את הגלגל אחורה. כל השחיתות שבעולם אינה יכולה להיפתר תוך שנה. כעס על דבר אשר אין ביכולתנו לשנות גורם לנו לאומללות. דאגה או פחד לגבי משהו שלא קרה, משתק אותנו. שאנטידווה אמר ב”מדריך לדרך חייו של הבודהיסאטווה”:

מדוע להיות אומללים לגבי משהו

אם הוא בר תיקון?

ומה הטעם להיות אומללים לגבי משהו

אם אינו בר תיקון?

בחינת סיבה ותוצאה

פעולת הסיבה והתוצאה הוא רעיון מרכזי בבודהיזם. הנושא יוסבר באופן מלא בפרק מאוחר יותר; אך המשמעות העיקרית היא, שפעולותינו מניבות תוצאות. איננו יכולים לדעת באופן מידי מה תהיינה תוצאות פעולותינו. כפי שלוקח לזרע זמן לנבוט ולהפוך לעץ, כך גם לוקח לפעולות שלנו זמן להניב את תוצאותיהן.

ככל שנבין את אופן פעולת הסיבה והתוצאה, כך נבין שהמצבים אליהם אנו נקלעים בחיים אינם מתרחשים במקרה. הם נגרמים על ידי פעולות אשר עשינו בעבר. כמו שבומרנג מסתובב וחוזר אל זה שזרק אותו, כך מתייחסים אלינו באותה הדרך שבה התייחסנו לאחרים. ההסבר הבודהיסטי של סיבה ותוצאה דומה לרעיון הנוצרי “תקצור את אשר זרעת”.

אם נבחן את הדרך בה התנהגנו כלפי אחרים, נראה שהגישות והמעשים שלנו לא תמיד היו מופתיים. פירקנו חברויות, העלבנו, ניצלנו, ריכלנו וגזלנו מהזולת. האם זה פלא שאנו נפגעים? אולי לא פגענו לאחרונה באדם המסוים המזיק לנו כרגע, אך בעבר פגענו באחרים. כאשר פירות פעולותינו מבשילים, אין טעם להתעצבן, או לבוסס ברחמים עצמיים, מפני שבסופו של דבר האנרגיה שלנו, היא שהביאה אותנו למצב הנתון. כמו שאמר המלומד ההודי הגדול שאנטידווה:

מדוע עשיתי בעבר פעולות אלו

אשר בגללן אחרים פוגעים בי עכשיו?

היות והכל קשור לפעולות שלי

כיצד אחוש איבה כלפי אלה (הפוגעים בי כעת)?

הכוונה אינה שנהפוך למזוכיסטים, ונאשים את עצמנו באגרסיביות, אלא, שנכיר בתרומתנו למצב ונלמד ממנו. אם איננו אוהבים את התוצאות שאנחנו חווים עכשיו, נהיה נחושים בדעתנו להפסיק ליצור את הגורמים לכך שדברים דומים יתרחשו בעתיד. כך נהיה מודעים ונמנע מפגיעה בזולת. בפעם הבאה שאנחנו על סף איבוד עשתונות, נחשוב פעמיים. נלמד מהמצב, ונקבל החלטה נחושה לשפר את עצמנו. בדרך זו, נתמיר מצב מטריד למצב מועיל.

האם אנחנו מוצאים את עצמנו במצבים דומים לעיתים קרובות, שוב ושוב מגיבים בצורה דומה? אם כן, מדוע? נוכל לבדוק ולראות אם אנחנו רשלנים באופן קבוע, ובכך מאלצים אחרים לתקן את השגיאות שלנו. במקרה כזה, האדם האחר בעצם עושה לנו טובה, כיוון שהוא נותן לנו הזדמנות להשתפר. העובדה שהוא עושה זאת בקול רועם, לא רלבנטית. הנקודה היא, שעלינו להיות מודעים יותר לגבי הדרך בה פעולותינו משפיעות על אחרים. אדם זה עוזר לנו לפתח מודעות כזאת.

גם נוכל לבדוק אם באופן קבוע אנו מרגישים פגועים או כועסים לנוכח ביקורת. לפעמים אנחנו רגישים מדי ונפגעים בקלות. אם מישהו מתנהג בדרך שאיננו אוהבים במיוחד, אנחנו מפריזים בחשיבות הדבר, הופכים אותו להר, לא שוכחים, ונוטרים טינה במשך שנים. מצב כזה הוא השורש של הרבה סכסוכים מרים וממושכים במשפחות.

העובדה שאנו נוטרים טינה לא פוגעת באדם האחר, מפני שהוא אולי כבר שכח את המקרה לפני זמן רב. אך אותנו הטינה מאמללת למשך שנים. האדם האחר אמר את המילים פעם אחת, אבל אנחנו אומרים אותן שוב ושוב במשך שנים, ובכל פעם מכאיבים לעצמנו. לטובתנו, ולמען הרמוניה עם אחרים, כדאי לנו להיות פחות רגישים ולהרפות מדברים.

תוקפני או סביל?

האם המשמעות היא שניתן לאנשים לטרטר אותנו? האם ניתן למישהו להזיק לעצמו או לאחרים, בגלל שלעצור אותו יהיה כרוך בהרמת קולנו, או הדיפתו? לא. לנהוג בסבלנות אין משמעו לשתוק. אדם סבלני הוא אדם שתודעתו רגועה. הפעולות המתבצעות מתוך תודעה סבלנית יכולות להיות חזקות או עדינות.

ראשית עלינו לשחרר את תודעתנו מכעס. כאשר נבחין שאנו מתייחסים למצב מנקודת המבט הצרה של אני, נעצור ונקדיש זמן-מה להרחבת נקודת מבטנו. נחשוב על הדרך שהאדם האחר רואה את המצב, ומה חשוב לו. נהרהר כיצד המעשים שלנו בעבר ובהווה משכו אותנו למצב הנוכחי.

כאשר הכעס שלנו יירגע, יהיה מקום לחמלה וסבלנות. תודעה צלולה, המשוחררת מכעס סוער וראייה צרה, יכולה לבחון באופן מעשי דרכים מגוונות, ולהחליט באיזו מהן לנקוט לטובת כל המעורבים.

על מנת לתקשר ביעילות, לפעמים יש צורך לדבר בתקיפות. דיבור תקיף עם גישה חומלת, הינה מיומנות חשובה. הדבר שונה מאוד מצעקות הנובעות מכעס בלתי מרוסן, במצב שבו היה מתאים יותר להיות שקטים, להתנצל, או להסביר באדיבות את הצד שלנו. אין לבלבל בין המניע, כלומר, המצב הפנימי של תודעתנו, לבין הפעולות המילוליות, או הפיזיות, שבהן אנו משתמשים כדי לתקשר עם אחרים.

כדאי להימנע ככל האפשר מפעולות אלימות. אם, כדי למנוע ממישהו להזיק לעצמו או לאחרים, הפתרון היחיד הוא להדוף אותו, אז, עם חמלה לניזוק ולמזיק, כדאי שנעשה רק את שנחוץ כדי לעצור בעדו. לכן חשוב שתהיה לנו תודעה רגועה לפני שנפעל. אם נפעל תחת השפעת הכעס, יתכן שנשתמש בתקיפות פיזית או מילולית כאשר אין זה הכרחי, או אם הדבר הכרחי, נשתמש ביותר מהנחוץ.

לפעמים יהיה עלינו לדבר בתקיפות על מנת לתקשר - כדי להצהיר על עמדתנו לגבי מה נכון ומה אינו נכון, מועיל או אינו מועיל. אפשר לעשות זאת ללא כעס. אך אם גם אנחנו וגם האדם האחר מדברים בצורה כוזבת או כעוסה, מי צודק ומי טועה? הכעס משחית את שאנו אומרים ועושים. תודעה רגועה יכולה להתמודד עם המצב בצורה מועילה.

5.      צרות אופקים: התמודדות עם השונה

צרות אופקים היא גישה שאינה רוצה להתבונן ברעיון או אירוע חדשים. היא הופכת אותנו ללחוצים, מתגוננים ובעלי דעות קדומות. היא מתעוררת, לדוגמה, כאשר נושאי שיחה מסוימים עולים בזמן ארוחת הערב וגורמת לנו להתנהג כמו יענים: אנו רוצים “לטמון את ראשנו בחול” ולא לבחון אף רעיון חדש היכול לנער את עמדתנו העיקשת.

גישה כזו גורמת לבעיות רבות בחיינו. אם נבחן את ההיסטוריה, נראה עד כמה הזיקה צרות אופקים להתפתחות האנושית. צרות אופקים גרמה לאנשים להתנגד למחקר מדעי בימי הביניים; פחד צר אופקים גרם לאנשים באירופה להתעלם מרצח מיליוני אנשים חפים מפשע תחת השלטון הנאצי. צרות אופקים אף מאפשרת אפליה גזעית, דתית ומינית.

בהתבוננות לעומקה של גישה זו, אנו מוצאים דעה מגובשת מראש שחשה שכבר פענחנו הכול ואיננו רוצים לתת לרעיונות חדשים לנער אותנו. יש לנו פחד סמוי שאם מגדל החול של השקפת עולמנו יתמוטט על ידי רעיון חדש, נהיה אבודים. כתוצאה מכך, אנו מעדיפים להיות עקשנים ולא להקשיב, או לשכוח מהעניין ולצפות בטלוויזיה, להמר, או להשתכר. ברור שצרות אופקים גורמת לנו ללחץ ואי נוחות.

בראותנו את הסיכון שבצרות אופקים, נתאמץ לפתח גישה אינטליגנטית לרעיונות ואירועים חדשים. נקשיב לרעיונות חדשים ונבחן אותם בהגיון ובהגינות. במטרה לשפר את הבנתנו ולתרום לשלום עולמי ולהתפתחות האנושית, נקשיב לרעיונות והצעות חדשים. באם נקבל או לא נקבל את הרעיון, נלמד משהו מכך שבחנו אותו באופן מושכל, והבנתנו תתבהר.

מובן שלהיות רחב אופקים אין משמעו קבלת כל רעיון חדש בו אנו נתקלים. הדבר נכון במיוחד ב’סופרמרקט הרוחני’ הקיים כיום במערב. להיות רחב אופקים גם אין משמעו שאנו כה משתוקקים להיות מודרניים, שאנו זורקים את המסורת התרבותית שלנו והולכים בעיוורון אחרי כל רעיון או שיטה חדשים.

עם ראייה רחבה, נהיה סבלניים. אם נבחן רעיון חדש בהגיון, ונבדוק הוכחות הנותנות לו תוקף, ובכל זאת נחליט שאיננו מסכימים עמו, עדיין נוכל להיות רגועים וחברותיים כלפי אדם אחר אשר כן מסכים עמו. חוסר הסכמה עם רעיון, אין משמעו שאנו שונאים אדם אשר מקבל אותו. הרעיון והאדם שונים. כמו כן, רעיונות של אנשים משתנים. אנחנו יכולים להעריך את מה שאחרים אומרים - באם זה נכון או שטותי - כיוון שהדבר מאתגר אותנו לחשוב ובכך להגביר את חכמתנו.

כאשר אנו מוצאים את עצמנו יושבים מול אדם המדבר על נושא או רעיון חדש, נוכל לגשת לשיחה עם שמחה שבלמידה, במקום עם גישה ביקורתית המניחה מראש שהאדם האחר טועה. נרשה לעצמנו להקשיב, לשקול, לגדול ולחלוק, ובו בזמן לבחון מחדש את רעיונותינו הקודמים.

גישה כזו מועילה בנסיבות רבות. למשל, נעודד את הקולגות, המעביד והעובדים שלנו לתת לנו משוב בקשר לפרויקטים קודמים ולהציע שיפורים לעתיד. פתיחות כזו משפרת את האווירה בעבודה. עם ראייה רחבה נוכל להעריך במדויק את הרעיונות שלהם, ולעבוד יחד עם אחרים לתועלתנו המשותפת. למרות שלמעביד עדיין תהיה הסמכות, הוא או היא כבר לא יהיו רודנים.

אין צורך להגן על הרעיונות או האמונות שלנו. אין ברעיון דבר העושה אותו “שלנו”. אם מישהו מבקר את הרעיונות שלנו, זה לא אומר שאנחנו טיפשים. כמו כן, אין צורך לחשוש שנאבד מכבודנו אם נבחן רעיון מחדש ונחליט לשנות את דעתנו. חשש מכך שנראה טיפשיים אם הרעיונות שלנו מוכחים כשגויים, נובע מכך שיותר חשובה לנו תדמית טובה מאשר ההבחנה במה שנכון. עם ראייה רחבה, ניגש לכל רעיון ומצב כהזדמנות ללמוד ולחלוק עם אחרים.

6.      לראות את עצמנו במדויק: תרופות מנע לגאווה כוזבת

גאווה היא תפיסה, דרך לראות דברים, בה אנו מנפחים תכונה שלנו - יופי או כוח פיזי, השכלה, מעמד חברתי או כשרון - ומחשיבים את עצמנו לנעלים מאוד ביחס לאחרים.

לגישה כזו חסרונות רבים. תחת השפעת הגאווה אנו דואגים לכך שאחרים ידעו עד כמה אנו טובים. אנו מדברים על ההישגים שלנו; אנו מחפשים דרכים להרשים אחרים כדי לזכות בשבחים, שם-טוב או כסף. גאווה גורמת לנו להסתכל על אחרים מלמעלה, במחשבה שלהם אין את תכונותינו הטובות.

כאשר החשיבות העצמית משתלטת עלינו, אנחנו בעצם די מעוררי רחמים. אם נהיה כנים עם עצמנו, נראה שמתחת להעמדת הפנים איננו מאמינים באמת שאנחנו טובים. כדי לשכנע את עצמנו אנו מנסים נואשות לשכנע אחרים שיש לנו איכות מצוינת כלשהי. אנו מאמינים שאם אחרים יאמינו שאנו נהדרים, אז כנראה שאנחנו באמת כאלה. עמוק בפנים, לכולנו, האנשים הרגילים, יש דימוי עצמי נמוך. אפילו האדם עם ההופעה המכובדת, אשר נדמה שהוא התגלמות ההצלחה במונחים גשמיים, אינו מרגיש שהוא מספיק טוב. בגלל שקשה לנו להודות בחוסר הביטחון שלנו, אנו מסווים אותו בגאווה.

איך יתכן, שאנשים אשר נדמה כי הם מצליחים אינם מרגישים טוב עם עצמם? הם, כמונו, פונים למקורות חיצוניים לחיזוקים, שבחים, וקבלה. איננו מודעים לפוטנציאל שלנו להיות לבני אנוש חכמים וחומלים לחלוטין. למרות שאנו מחפשים אושר וכבוד-עצמי בחוץ, אלה תכונות אשר ניתן להשיג באמת רק על ידי התפתחות פנימית.

גאווה גורמת לנו להתנהג בדרכים מגוחכות: אנו משוויצים ביופיינו הפיזי, ולעיתים נראים כשוטים בעיני הזולת. אנו מבקרים אחרים בחופשיות, ולאחר מכן תמהים כאשר אנשים אינם אוהבים להיות בחברתנו. אנו מתייחסים לזולת בחוסר-צדק, ואז מתלוננים שאין הרמוניה בחברה. חוסר הרמוניה נמצא בכל קבוצה בה ישנם אנשים גאים המזניחים את רגשות הזולת.

למרות שאנשים גאים דורשים שאחרים יכבדו אותם, אין לכפות כבוד. למעשה, החברה מכבדת אנשים צנועים. אף אחד מחתני פרס נובל לשלום הינו קולני או יהיר. כאשר הוד קדושתו הדלאי לאמה קיבל פרס חשוב זה ב-1989, הוא ייחס זאת לא לעצמו, אלא לגישה הכנה של עזרה לזולת והפעולות השופעות חמלה.

ביכולתנו לכבד כל אחד ואחת. לאנשים עניים יותר, בעלי פחות השכלה או כשרון מאתנו, יש תכונות ויכולות רבות שלנו אין. לכל בעל תודעה מגיע כבוד, פשוט בגלל שיש לו או לה רגשות. לכולם מגיע שלפחות יקשיבו להם. אנשים גאים, בהתנשאותם וחוסר-סובלנותם, אינם מעריכים זאת. אנשים בעלי בטחון, לעומת זאת, הינם טובי לב, צנועים, ולומדים מכל אחד. בדרך זו הם יוצרים הרמוניה וכבוד הדדי.

גאווה היא אחד המכשולים העיקריים להעצמת החכמה ופיתוח הפוטנציאל הפנימי. מתוך אמונה שהם מלומדים, מוכשרים ומצוינים, אנשים גאים מרוצים מעצמם. הם אינם רוצים ואינם יכולים ללמוד מאחרים. גאוותם מגבילה אותם לעמידה במקום.

בטחון עצמי

לעיתים קרובות מבלבלים בין גאווה לביטחון-עצמי, ובין ענוה לדימוי עצמי נמוך. אולם, התנהגות יהירה אין משמעה שאנו בעלי בטחון-עצמי גבוה, וצניעות אינה מורה על כך שיש לנו דימוי עצמי נמוך. אנשים בעלי בטחון-עצמי הם גם צנועים, מפני שאין דבר עליו הם צריכים להגן או להוכיח לעולם.

קשה מאוד לראות את עצמנו בצורה אובייקטיבית. אנו נוטים להמעיט או להפריז בערכנו, מתנדנדים בין הקיצוניות של המחשבה שאנו חסרי-ערך ולא ניתן לאהוב אותנו, לאמונה שאנו נפלאים. אף אחת מההשקפות האלה אינה הערכה מדויקת של עצמנו, כיוון שלכולנו יש תכונות טובות ואף תכונות הדורשות שיפור.

איננו יכולים להיפטר מחסרונותינו על ידי כך שנסתיר אותם, או בכך שנתחרה ביהירות עם הזולת במטרה להוכיח שאנו הטובים ביותר. לעומת זאת, ביכולתנו להכיר בחולשותינו בכנות ולנסות לתקן אותן. כמו כן, בטחון עצמי אינו נובע מהכרזה יהירה על תכונותינו, אלא מבחינת כישרונותינו והיכולת שלנו לפתח אותם.

בדומה, מועיל לזכור שיש לנו את הפוטנציאל להיות לבודהה, אחד אשר נפטר מכל המכשולים ופיתח את כל תכונותיו המועילות במלואן. תחילה הדבר יכול להישמע כהצהרה מופרזת, אך ככל שנבין את טבע הבודהה והדרך להארה, כך יגדל ביטחוננו בנכונות ההצהרה. הפרק על “טבע הבודהה”, והחלק על “הדרך להארה” יבהירו זאת. טבע הבודהה היקר הוא זכותנו המולדת. הוא אינו יכול להיאבד או להילקח מאתנו. בידיעה זו יהיה לנו בסיס יציב ומציאותי לביטחון-עצמי.

אנו יכולים לקבל את עצמנו כמו שאנחנו, ולהאמין ביכולתנו להיות לאנשים טובי לב וחכמים יותר. הראיה המאוזנת של עצמנו נותנת לנו את המרחב הנפשי להעריך ולכבד אחרים, כיוון שלכל בעלי התודעה יש תכונות הראויות לכבוד. אנשים בעלי בטחון עצמי יכולים להודות בכך שאינם יודעים, וכתוצאה מכך הם שמחים ונכונים ללמוד מאחרים. כך, תכונותיהם הטובות והידע שלהם גדלים.

כאשר יש לנו תכונות טובות, אחרים יבחינו בהן באופן טבעי. אין צורך שנצהיר עליהן. מהטמה גנדי הוא דוגמה טובה לכך. באורח חייו ולבושו הפשוט הוא נמנע מלשבח את עצמו, ובמקום, כיבד אחרים. למרות שנמנע מלהכריז על מעלותיו- עבודתו המוצלחת וגדולתו כאדם היו ברורים לזולת.

שיכוך הגאווה

באילו שיטות נשתמש על מנת לפעול כנגד גאווה? כיוון שגאווה היא גישה צרה ומוטעית, פיתוח ראיה רחבה מאפשרת לנו לראות את המצב באופן מציאותי יותר. כך נוכל להמעיט מגאוותינו.

אם אנחנו גאים בגלל ההשכלה שלנו, לדוגמה, אין לנו אלא להכיר בכך שכל הידע שלנו הוא בזכות מאמציהם וטוב ליבם של מורינו. כאשר נולדנו, היינו בורים מאוד וחסרי יכולת: לא יכולנו אפילו להאכיל את עצמנו, או לומר מה אנחנו צריכים. כל שאנו יודעים - אפילו איך לדבר, או איך לקשור את שרוכי הנעליים - בא כתוצאה מטוב ליבם של אחרים אשר לימדו אותנו. אז במה יש להיות גאים? ללא תשומת ליבם ודאגתם של אחרים היינו יודעים מעט מאוד והיו לנו מעט מאוד מיומנויות. חשיבה כזו משחררת אותנו מגאווה.

בדומה, אם אנו גאים מפני שיש לנו כסף, נזכור שהכסף לא תמיד היה שלנו. אם הוא בא מהמשפחה או מירושה, הכרת תודה לאנשים אלו הולמת יותר מגאווה. אפילו אם הרווחנו את הכסף, הוא עדיין בא מאחרים - מהמעסיקים, העובדים, והלקוחות שלנו. בזכות המעסיק שנתן לנו את העבודה, או העובדים אשר עזרו לעסקנו לשגשג, יש לנו כסף עכשיו. במובן זה, אנשים אלו היטיבו עמנו מאוד.

יתכן ואיננו רגילים לזכור את טוב ליבם של אחרים באופן זה, אך אם נחשוב על כך, נראה שהדבר הגיוני. למרות שיתכן ואנו מרגישים שאנו מצליחים חרף העוינות של אחרים, למעשה המאמץ הבלעדי שלנו אינו מספיק כדי להביא להצלחה. אנו תלויים בזולת. עם ידיעה זו אנשים נבונים מרגישים הכרת תודה - ולא גאווה - כלפי אחרים.

יתכן שאנו גאים בנעורינו, יופיינו, כוחנו או גבורתנו, אך אלה תכונות משתנות. יתכן שאנו מרגישים שתמיד נהיה צעירים, יפים, חזקים או אתלטים, אך אלה הן מעלות חולפות. אנו מזדקנים מרגע לרגע. הקמטים אינם באים בפתאומיות, השיניים אינן נופלות בבת אחת; אך בהדרגה, גופנו מאבד את תפארתו.

החברה שלנו מנסה למנוע הזדקנות או להסתיר אותה. אך למעשה, שחקן הכדורגל השרירי כבר בדרכו להיות איש זקן היושב בפאתי המגרש ומחזיק מקל הליכה. בלתי נמנע שמלכת היופי תהיה לאישה כפופה וזקנה. כשאנו רואים כיצד גופנו מזדקן באופן תמידי, במה יש לנו להיות גאים עכשיו?

אם גופנו בריא ומושך, נוכל להעריך תכונות אלו מבלי להיות יהירים. בדומה, נוכל לשמוח בכישרון, במזל ובידע שיש לנו ללא שחצנות ויהירות. במקום, נשתמש בתכונותינו על מנת להביא תועלת לאחרים.

כדי לשכך גאווה לגבי יכולתנו השכלית, נהרהר בנושא קשה. כשנעשה זאת, נכיר במגבלות שלנו ומיד תתפוגג הגאווה. עם ראייה מדויקת יותר של עצמנו, נשתמש במרץ שלנו על מנת להשתפר ולסייע לזולת.

7.      מקנאה לשמחה: להרפות מלב כואב

כאשר אנו מקנאים, אין ביכולתנו לסבול את האושר, העושר, התדמית, הכישרון והתכונות הטובות של אחרים. ברצוננו להרוס את האושר ואת התכונות הטובות שלהם, ולדרוש אותם לעצמנו. אנו עלולים להסוות את קנאתנו, או להצדיק אותה, אך כאשר נקלף את המגננות נראה בבירור עד כמה קנאתנו מכוערת.

קנאה יכולה לכרסם במערכות יחסים. אנו מקנאים באדם אחר מפני שהוא או היא נמצאים עם אהובנו. קנאה מתעוררת בעבודה כאשר מישהו אחר מקבל את התפקיד שאנו רוצים. כאשר מישהו משחק כדורגל טוב יותר מאתנו, מנגן בגיטרה טוב יותר, בעל בגדים אופנתיים יותר או התקבל לבית ספר טוב יותר, אנו מקנאים. קנאה מעורבת בהרבה מהסכסוכים על גבולות בין מדינות, ובחיכוכים בין מפלגות פוליטיות בתוך אותה המדינה.

לפעמים הקנאה שלנו כל כך עמוקה שאיננו יכולים לישון בלילה או להתרכז בעבודתנו. קנאה גורמת לנו לומר או לעשות דברים ההורסים את רווחתם ואושרם של אחרים. היא גורמת לנו להיות מניפולטיביים ושקרנים.

קנאה מבוססת על פרשנות מוטעית למצב. אנוכית באופן קיצוני, הקנאה חושבת, “האושר שלי חשוב יותר משל כל אחד אחר. איני יכולה לסבול שלאדם אחר יהיה את האושר אותו אני רוצה.”

תרופת המנע היא להביט במצב עם תודעה פתוחה יותר, ולקחת בחשבון לא רק את האושר, הרווח וההפסד שלנו, אלא גם את זה של הזולת. כאשר אנו זוכרים שאחרים רוצים אושר, ההשפעה על תודעתנו עמוקה: אחרים שמחים לקבל רכוש והזדמנויות טובות, הם נהנים מחברתם של אנשים נחמדים, והם מעריכים שבחים.

כאשר מישהו אחר מקבל משהו טוב, למה לא לשמוח? לעיתים קרובות אנו אומרים שהיה נהדר אילו אחרים היו מאושרים. עכשיו יש אדם אחד מאושר, ואפילו לא היינו צריכים לעשות דבר כדי לגרום לכך! אין שום טעם להיות אומללים בגלל קנאה.

איננו צריכים להיות תמיד הכי טובים, או שיהיה לנו את הטוב ביותר. ילד קטן בוכה, מתווכח ומנסה להרוס את הכיף של החבר שלו, כשזה מקבל משהו שהוא לא קיבל. כמבוגרים האחראיים להוות דוגמה טובה לילדים, וכאזרחים האחראיים להרמוניה בחברה, יהיה מועיל להרשות לעצמנו להיות מאושרים, ולשמוח לאור מזלם הטוב של אחרים. כך, גם אנו וגם האדם האחר נהיה מאושרים.

לדוגמה, קולגה מקבלת את הקידום שחשבנו שמגיע לנו. אם נסתכל על זה רק מנקודת מבטנו, נקנא ונהיה אומללים. קנאה אינה גורמת לאושר, לא לקולגה, ולא לנו. היא גם אינה משיגה דבר, מפני שקנאתנו אינה לוקחת ממנה את הקידום ונותנת אותו לנו במקום. אם נזכור שהקולגה שלנו שמחה לגבי הקידום, והיתה רוצה שאחרים יצטרפו לשמחתה, נוכל לשמוח לאור מזלה הטוב. כך שתינו נהיה מאושרות.

קל יותר לתקן את קנאתנו הלא-מציאותית כשמדובר בדבר קטן: לדוגמה, מישהו מקבל מתנה ואנחנו לא. קשה יותר לשמוח בשמחתם של אחרים כאשר מדובר בהפסד לגבינו.

קחו, לדוגמה, מערכת יחסים בן בני זוג כאשר שותף אחד בוגד. אם נגיב בקנאה, נצעק, נקלל ואולי אפילו נרביץ לו, לא נקל על כאב הקנאה שלנו, וגם לא נשכנע את השני שכדאי לו להישאר אתנו. בכך שאנו מרשים לאש הקנאה להמשיך לבעור, אנו חסרי מנוחה, אומללים ונקמנים. כמו כן, יתכן שנאמר או נעשה משהו שיגרום לאחר שלא לאהוב אותנו, ובכך נמנע פיוס.

למרות שאיננו מקבלים את ההתנהגות הבלתי נאותה של האחר, אם נוכל להישאר רגועים, לא נחווה כאב כה רב. כמו כן, נוכל לשמור על תקשורת פתוחה בינינו. כך, שנינו נרגיש בנוח כאשר ניפגש או נדבר מאוחר יותר. הדלת תישאר פתוחה באם האחר ירצה להתנצל.

בקיצור, כשאנו משתחררים מקנאה, אנו משמידים את העינוי הפנימי שלנו. שמחה לגבי תכונותיהם הטובות והצלחת הזולת מביאה אושר גם לעצמנו וגם לאחרים.

8.      תפיסת הגנב: הכרת הרגשות העוכרים

על מנת להכיר את הרגשות העוכרים כשהם מופיעים בעורמה בתודעתנו, אנו צריכות תשומת לב וערנות בהתבוננותנו הפנימית. כאשר הגענו להחלטה נחושה לנהוג, לדבר, ולחשוב בדרכים מועילות, תשומת לב מונעת את הסחת דעתנו. ערנות בהתבוננותנו הפנימית גורמת למודעות במעשינו, דיבורנו, ומחשבותינו. אם ערנותנו מבחינה ברגש עוכר, היא מתריעה על הסכנה. מסורת הקאדאמפה הבודהיסטית בטיבט ממליצה:

כאשר אתה יושב לבד, התבונן בתודעתך.

כאשר אתה בציבור, התבונן בדיבורך.

כיוון שאנו עסוקות בחיינו, לעיתים קרובות איננו מודעות למה שקורה בתוכנו. אנו טרודות בללכת לכאן ולשם; בלעשות את זה, ולתכנן את ההוא. לאחר זמן מה אנו חשות שאיננו מכירות את עצמנו כל כך טוב, כיוון שתשומת ליבנו תמיד מופנית החוצה. לתקן את המצב, חשוב שיהיה לנו “זמן שקט” כל יום; זמן לנוח ולהיות לבד. נוכל לקרוא ספרות מועילה, או פשוט לשבת ולהרהר. מועיל לסקור את שקרה בכל יום: מה עשינו ולמה; מה אחרים אמרו ועשו, ואיך הגבנו; מה מהדברים שחשבנו והרגשנו, הבענו או לא הבענו.

הזמן השקט מעניק לנו את ההזדמנות “לעכל” את שחווינו; להיות מודעות למה שחשבנו והרגשנו. אולי נבחין שגילנו אהדה כלפי קשיים של מישהו; אולי נגלה שלא הוטרדנו ממצב אשר בדרך כלל היה מפריע לנו. נראה התקדמות בטיפוח מצבי התודעה החיוביים שלנו, נשמח ונברך את עצמנו - ללא גאווה, כמובן!

מצד שני, יתכן ונבחין באי-נוחות ונשאל את עצמנו: “האם כעסתי? האם קינאתי? נאחזתי? הייתי גאה? צרת אופקים?” נהיה כנות עם עצמנו, ונודה כאשר הגישות שלנו היו בלתי מציאותיות או מזיקות. אין צורך לשפוט את עצמנו על כך שיש לנו אותן. הן פשוט שם. אנו בעלות-תודעה רגילות, לכן טבעי שרגשות הרסניים מתעוררים לפעמים. אין סיבה להרגיש אשמה בגללם, וגם לא כדאי להתעלם מהם.

על מנת להפיג את התחושות הבלתי נוחות, נוכל לתרגל את השיטות המוסברות בפרקים הקודמים. לדוגמה, יתכן שנבחין שהפרשנות שלנו למצב הייתה צרה וגרמה לנו לכעוס. אם נתבונן בקפידה, נוכל לאתר את הכוזב שבהשלכתנו. ננסה לראות את המצב מנקודת מבט מציאותית ומיטיבה יותר. כך נשתחרר מהתחושה הלא נוחה. לאחר מכן, נוכל להחליט להקדיש יותר תשומת לב בעתיד, כדי שנמנע מלנהוג ולדבר על פי הרגשות העוכרים.

במשך הזמן, נבחין בכך שאחד מהרגשות העוכרים מופיע לעיתים קרובות יותר מהאחרים. זוהי הגישה אליה יש להיות מודעות במיוחד בחיינו היומיומיים. בזמננו השקט בכל יום, נאמן את עצמנו בהדרגה בראייה פתוחה וחומלת יותר. כתוצאה מכך, השקפותינו המועילות יתחילו להפוך להרגל, ומצבים יתחילו להראות לנו אחרת. אז, כשמצבים דומים יתעוררו במשך היום, יהיה לנו יותר סיכוי לתפוס את ההשלכות הכוזבות והרגשות העוכרים לפני שהם משתלטים עלינו.

בכך שנשתחרר מתפיסות מוטעות ונשנה את השקפתנו הנפשית, נהנה מהחיים הרבה יותר, ונהיה מועילות יותר לאחרים. כך חיינו יכולים להפוך לבעלי משמעות רבה.

9.      העבריין: אנוכיות

אישיותנו מורכבת ממספר גורמים שונים, חלקם סותרים זה את זה. לפעמים אנו אוהבים, ופעמים אחרות אנו רוצים להרע. לפעמים אנו גאים ודוחים עצות; בפעמים אחרות אנו סקרנים ולהוטים ללמוד. אין לנו אישיות קבועה, כיוון שתכונותינו יכולות להשתנות. על ידי כך שנרגיל עצמנו יותר לגישות בונות, ופחות לגישות מזיקות, אישיותנו יכולה להשתפר.

הרגשות העוכרים אינם חלק מולד בנו. הם כמו עננים המכסים את המרחב והצלילות של השמיים, כך שהם יכולים להשתנות, ולהעלם. כיוון שהם מבוססים על פרשנות מוטעית והשלכות, הרגשות העוכרים אינם יכולים להתקיים ברגע שנכיר בשקריותם. כך, ככל שחכמתנו וחמלתנו מתעצמים, הרגשות העוכרים פוחתים.

זה לא קורה רק כתוצאה מכך שאנו רוצים זאת או מתפללים לכך. זה קורה כאשר אנו יוצרים את הסיבות לכך שזה יקרה. כאשר אנו משככים בהדרגה את הרגשות העוכרים בחיינו היומיומיים, מצב של תודעה שלווה עולה כתוצאה טבעית. אנו אחראיים. יש לנו שליטה. הטבע הצלול של תודעתנו קיים תמיד, מחכה להתגלות כאשר ענני הרגשות העוכרים מתפוגגים. זהו היופי האנושי שלנו; זהו הפוטנציאל שלנו.

הבודהה אמר שלרגשות העוכרים שלנו משותפים שני מרכיבים: בורות ואנוכיות. איננו מבינים מי אנחנו, או כיצד אנו ותופעות אחרות קיימים. זוהי בורות. מתוך בורות, אנו שמים דגש חסר פרופורציה על ‘עצמי’, ‘אני’ ו’שלי’. גישה זו, של דאגה-לעצמי, גורמת לבעיות רבות, למרות שלכאורה היא מגנה על רווחתנו.

פילוסופיית תודעת הדאגה-לעצמי היא: “אני הכי חשוב. האושר שלי הכי מכריע, וקודם כל יש לסלק את האומללות שלי”. נדמה שזו גישה די ילדותית, אך כשנבדוק את מחשבותינו, נמצא שהרבה ממעשינו מונעים על ידי הגישה של “האושר שלי עכשיו הוא החשוב ביותר”.

זוהי גישה מורגלת אשר נמצאת ברשותנו מאז שנולדנו (אולי אפילו לפני כן!). למרות שתינוקות אינם חושבים במילים, הם בוכים לקבל מזון לא רק בגלל שבטנם ריקה, אלא גם בגלל שתודעתם משתוקקת “לאושר שלי עכשיו”. החברה שלנו מטפחת את התודעה האנוכית, מלמדת אותנו לחפש את אושרנו האישי כמעט בכל מחיר. למרות שתחרות אינה צריכה להיות בהכרח אנוכית, בדרך כלל היא כזו, כי כמה פעמים אנו שמחים כאשר אדם אחר או נבחרת אחרת טובים יותר מאתנו?

מלמדים אותנו להיות מניפולטיביים ולרמות כדי לקבל את מה שאנו רוצים, וכל עוד חוסר הכנות שלנו אינו מתגלה, הוא נמחל בחשאי. המספר הרב של הפקידים הממשלתיים העומדים לדין ממחיש זאת. מכל מקום, במקום להצביע עליהם בעליצות, עלינו להסתכל בתוכנו כדי לראות אם אנו מתנהגים בצורה דומה.

כמבוגרים, אנו יותר מטעים מילדים, מפני שאנו מסווים את גישתנו האנוכית בנימוסים ובהתחשבות מדומה לזולת. אך תחת מסווה זה, אנו מעריכים את עצמנו הכי הרבה, ואת האחרים פחות.

יש אנשים אשר מאמינים שבני אנוש אנוכיים מטבעם, שאנו ואנוכיותנו בלתי נפרדים, כמו בושם וריחו. נדמה כך מפני שהשקפתנו האנוכית קיימת הרבה זמן. במובן זה, אנו יכולים להגיד שזה טבעי, מפני שכתינוקות היינו אנוכיים, ונמשיך להיות כאלה עד שנעשה מאמץ להשתנות.

למרות זאת, אין משמעות הדבר שאנוכיות היא חלק בלתי נפרד מאתנו. אם זו הייתה המציאות, כיצד יתכן שכמה מהמנהיגים הדתיים הדגולים דאגו לזולת יותר מאשר לעצמם? כיצד יתכן שאם דואגת לילדה יותר מאשר לעצמה? מדוע אנשים מסכנים את חייהם כדי להציל אחרים?

אם היינו אנוכיים מטבענו, לא הייתה קיימת דרך לאמן את עצמנו באהבה בלתי משוחדת וחמלה לכל. אך שיטה כזו קיימת. אנשים רבים במשך הדורות הצליחו בהתמרת הגישות שלהם, ובאמת דאגו לזולת יותר מאשר לעצמם.

אם אנוכיות הייתה חלק מהעצמיות שלנו, משמעות הדבר הייתה שראייתה של התודעה האנוכית הייתה ראייה מדויקת ומועילה בהתייחסותנו לעולם. אך כמו שנראה בהמשך, היא איננה כזו.

ניתן להפחית אנוכיות, ובסופו של דבר להסירה מזרם תודעתנו. קודם כל, עלינו להכיר בחסרונות גישת הדאגה-לעצמי. בהיותנו משוכנעים כי היא הגורם לכל בעיותינו הבלתי רצויות, אזי נוכל לחקור את פעולתה ולסלקה.

מחשבת הדאגה-לעצמי היא לכאורה חברתנו, שומרת על רווחתנו, מגנה עלינו מפגיעה, ומבטיחה את אושרנו. אך האם היא אכן כזו? בכל עימות בין שני אנשים, שתי קבוצות, או שתי מדינות, קיימת אנוכיות. צד אחד מגן על ענייניו, במחשבה שהם הכי גורליים, והצד האחר עושה את אותו הדבר. פשרה ושיתוף פעולה הופכים לקשים, כמו גם מחילה.

לדוגמה, בסכסוך משפחתי, אם איננו מקבלים את שאנחנו רוצים, אנחנו אומללים. אם אנו מנצחים, באופן זמני אולי נרגיש “שמחים”, אבל עמוק בפנים איננו מרוצים ממה שאמרנו או עשינו כדי לקבל את רצוננו. אנוכיות בלתי מרוסנת אינה עושה אותנו לאנשים טובים ומכובדים יותר, למרות שהיא אולי נותנת לנו כוח זמני. כאשר אנו דואגים לעצמנו כחשובים ביותר, כיצד יכולים אחרים לבטוח בנו לחלוטין?

חסרון נוסף של התודעה האנוכית הוא, שהיא גורמת לבעיותינו להראות גדולות יותר מאשר הן באמת. יש לנו קושי קטן, אך בכך שאנו חושבים עליו שוב ושוב, הבעיה גדלה וגדלה עד אשר אין אנו יכולים לחשוב על דבר מלבדה. “הבחינה שלי כל כך מכרעת!” “הבוס שלי דורש יותר מדי!” ההתעסקות שלנו בבעיות קטנות גורמות להן לקבל פרופורציות עצומות עם השלכות דרמטיות. אנו מתלוננים, איננו יכולים לישון, יכול להיות שנתחיל להשתכר ולקחת סמים, או אפילו נעבור התמוטטות עצבים. בקיצור, גישת הדאגה-לעצמי הינה מגנט המושך אלינו בעיות.

“היגיון” הגישה האנוכית

יסוד האמונה של התודעה האנוכית היא, שאנו מרכז היקום, הכי חשובים, ואושרנו ואומללותנו הם המכריעים ביותר. מדוע אני מרגישה שאני החשובה מכולם? “מפני שאני אני,” אומרת הגישה האנוכית, “אני לא את”.

אני מרגישה שאני מרכז היקום (למרות שאני הרבה יותר מדי דיסקרטית מלומר זאת בציבור). אך גם אתה מרגיש כך, וכך גם הרבה אנשים אחרים. רק מפני שאנו מרגישים שאושרנו הוא החשוב ביותר, זה לא אומר שזה נכון.

איזו הוכחה יש לנו שאושרנו הוא החשוב ביותר? האם כאב השיניים שלי כואב יותר משלך? האם התענוג שיש לי מאכילה גדול מזה של קבצן? כאשר אנו בוחנים זאת בהיגיון, האם אחד מאתנו יכול לומר שהאושר או הצער אותו אנו חווים עז או חשוב יותר משל הזולת?

יתכן שנרגיש שבגלל שאנו ראש המשפחה, מנהל החברה, או אדם בעל יכולות וכישרונות, אנו חשובים יותר מאחרים. כן, אנו בהחלט חשובים, אך רק בגלל שיש לנו יותר אחריות לשרת ולעזור לאחרים מתוקף תפקידנו. אף על פי כן, זה לא אומר שאושרנו מרגיש טוב יותר, וכאבנו יותר גרוע מזה של אחרים. המלומד ההודי שאנטידווה אומר במדריך לאורח חייו של הבודהיסאטווה:

כאשר גם אני וגם אחרים

דומים במשאלתנו לאושר,

מה כל כך מיוחד בי?

מדוע אני חותר לאושרי בלבד?

העשיר והעני, החכם והממוצע, היפה והמכוער, כולם רוצים להיות מאושרים ולהימנע מאומללות. יכולות להיות לנו דרכים שונות למצוא אושר, אך עובדת הרצון לאושר משותפת לכולנו. באופן זה כל בעלי התודעה שווים. כדברי שאנטידווה:

לכן כדאי שאפיג את אומללות הזולת

כיוון שהיא סבל, בדיוק כמו שלי,

וכדאי שאועיל לאחרים

כיוון שהם בעלי תודעה, בדיוק כמוני.

חשוב להכיר בכך שלמרות שכולנו רוצים באושר, לכולנו דרכים שונות להשיגו. אנו אוהבים דברים שונים, ויש לנו ערכי תרבות שונים ומטרות אישיות. זה אנוכי לחשוב שבגלל שאנו מעריכים משהו, כולם צריכים להעריך אותו. אי הבנות רבות מתעוררות בין תרבויות ובין דורות, בגלל שאנו מניחים שאנשים אחרים צריכים להעריך את אותם הדברים שאנו מעריכים. חשוב עד מאוד להיות מודעים, ולכבד את מה שאחרים מחבבים ואינם מחבבים, באם אנו שותפים להעדפות אלו או לא.

זוהי קריאה להסתכלות מעבר לדמיון שטחי בין אנשים, ולהתמקדות ברבדים עמוקים יותר. באופן שטחי, אולי נחשוב: “אתה מתעניין בכימיה. אותי זה משעמם, אבל היסטוריה קלאסית מעניינת אותי”, או: “את רוצה שהמדינה שלך תהיה מודרנית יותר, ואני רוצה שהמדינה שלי תאט ותתחבר יותר לטבע”.

אם נתרכז בהבדלים אלו, נרגיש מבודדים מהזולת. אך, אם נביט עמוק יותר, ונראה שברובד מאוד בסיסי אנחנו דומות ברצוננו באושר, ובחוסר רצוננו לסבול, נרגיש קרובות מאוד לאחרים. בהרגשה שיש לנו דבר משותף עם כולם, נוכל לתקשר טוב יותר עם אחרים. שאנטידווה תוהה:

באותו האופן בו מתייחסים לידיים וכדומה

כאיברים של הגוף,

מדוע אין מתייחסים לבעלי תודעה בעלי גוף

כאיברים של החיים?

כאשר אנו דורכות על קוץ, היד שלנו נשלחת מטה ומוציאה את הקוץ מרגלנו. היד אינה מהססת. היא אינה חושבת: “מדוע אין הרגל שומרת על עצמה? כל כך לא נוח לי לעזור לה.” מדוע היד עוזרת לרגל בקלות כה רבה? כיוון שהן נראות כחלק מאותה יחידה, הגוף שלנו.

בדומה, אם נתייחס לכל בעלי התודעה כחלק מיחידה אחת - החיים - לא יפריע לנו לעזור לזולת. נעזור לחלק אחר מהיחידה אשר בה אנו חלק. במקום לראות את עצמנו כאנשים עצמאיים, נבין שבעצם יש לנו תלות הדדית. כך נעזור לאחרים כאילו אנו עוזרות לעצמנו.

באופן זה, נעזור, משוחררות מגאווה. כאשר היד עוזרת לרגל, היא אינה חושבת: “אני כל כך נהדרת! תסתכלו עלי. הקרבתי כל כך הרבה בשביל הרגל הזאת. אני מקווה שהרגל מעריכה את מה שאני עושה בשבילה!” היד פשוט עוזרת. אין כל התנשאות או גאווה.

כך, אין כל צורך להתרברב על כל דבר שאנו עושות עבור הזולת. אם נרגיל עצמנו ברעיון שכולנו חלק מיחידת חיים אחת, עזרה לזולת תהיה פשוטה כמו העזרה לעצמנו כיום.

על ידי כך שנהרהר בשוויון שלנו ושל אחרים שוב ושוב, נוכל לסלק את האנוכיות מזרם תודעתנו. כאשר מדליקים אור בחדר, החושך נעלם אוטומטית. כך, כאשר הפרשנויות הכוזבות, והדעות הקדומות של עמדתנו האנוכית נחשפים על ידי הבנה עמוקה, הגישה האנוכית נעלמת. בכך שנחזור ונלמד את הגישה האלטרואיסטית, היא תהפוך לטבעית כשם שאנוכיותנו טבעית כיום.

דאגה-לעצמי הוא מצב תודעה המשתקף במעשינו. אף על פי כן, איננו יכולים להעריך את מידת אנוכיותם של אחרים על פי מעשיהם בלבד. לדוגמה, מישהי יכולה לתת בראוותנות אלף דולר לצדקה, מתוך כוונה להראות נדיבה בפני חבריה. מישהו אחר יכול לתרום בצניעות חמישה דולר לצדקה, עם המשאלה שתבוא תועלת לאחרים. למעשה, האדם השני הוא הנדיב, בעוד הראשונה מחפשת בקמצנות אחר שם-טוב.

יישוב ספקות

יש אנשים אשר ירגישו אשמה על כך שהם אנוכיים. אין בכך כל תועלת. תוכחה עצמית הינה פעלול מתוחכם של התודעה האנוכית, כיוון שהיא חוזרת ושמה את הדגש “עלי” ועל “כמה אני גרועה”.

מה שנדרש אינו אשמה, אלא מעשים. כאשר אנו שמים לב שאנו אנוכיים, נוכל לזכור שאחרים רוצים באושר באותה מידה כמונו. נוכל לנסות להרגיש עד כמה הם היו שמחים אם היינו עוזרים להם. בזכרנו את כל הטוב שכל בעלי התודעה הראו כלפינו בחיינו הקודמים והנוכחיים, נרצה לגמול להם. בדרך זו, גישתנו האנוכית תיחלש אוטומטית, בעוד רצוננו לעזור לזולת יתחזק.

סילוק אנוכיותנו אין משמעו שניתן לכל אחד את כל שירצה. אלטרואיזם חייב לבוא בד בבד עם חכמה. לתת לאלכוהוליסט משקה אינו מעשה חומל. להרשות לילדים להתבגר ללא משמעת אינו מביא להם תועלת.

כמו כן, החלשת הדאגה-לעצמי אינה דורשת שתמיד ניכנע לאחרים ולעולם לא נעמוד על דעותינו. כאשר יש חילוקי דעות בינינו לבין אחרים, ננהג בחכמה אם קודם נשחרר את תודעתנו מכעס והיאחזות. אם נאחז בדעתנו פשוט כיוון שהיא שלנו, אנו מגבילים את עצמנו. אם בצרות אופקים נסרב לנסות רעיון של הזולת, לא נוכל ללמוד. אבל, אם נפנה את תודעתנו מכל הרגשות העוכרים, נוכל להביט במצב מנקודת מבט מרווחת, ולחפש את הפתרון הטוב ביותר למירב האנשים. יתכן ועדיין נעדיף את הצעתנו הקודמת, אך תודעתנו תהיה רגועה. או, יתכן שנשנה את דעתנו.

יש אנשים הטוענים: “אם לא היינו אנוכיים, לא הייתה לנו כל שאיפה בחיים, והיינו פועלים בסבילות ובחוסר מטרה.” למרות שיתכן ומניעים אנוכיים דוחפים אותנו לנסות להשיג ציונים גבוהים בבחינות, לקבל תפקיד חשוב בחברה, או להמציא מכשיר חדש - אין משמעות הדבר שעלינו לזנוח פעולות אלה אם נשחרר עצמנו מכבלי מחשבת הדאגה-לעצמי.

מובן שנוותר על מעשים מסוימים כאשר נפסיק לחפש אחר תועלתנו האישית. לדוגמה, נפסיק לנצל אחרים ולהעביר עליהם ביקורת. אך נוכל להמשיך במעשים אחרים, ממניעים חומלים יותר. נוכל לשאוף להצליח בלימודים, על מנת לרכוש ידע אתו נוכל להועיל לאחרים. נוכל להמציא דברים, או לעשות עסקים, עם הגישה שאנו משתמשים ביכולותינו על מנת לשרת אחרים. נוכל לנטוש תחרות מתוך גישה אנוכית, לטובת עשיית מיטב יכולתנו כדי להביא לאחרים תועלת.

למרות שיתכן ואחרים בעולם העסקים ימשיכו לעבוד ממניעים אנוכיים, אין בכך למנוע מאתנו לשנות את המניעים שלנו. אשת עסקים בכירה בהונג-קונג סיפרה לי מניסיונה, שכאשר אנו מנהלים עסקים בצורה אתית ויש לנו דאגה כנה ללקוחות, לספקים, וכדומה, הם בוטחים בנו. בכך שקיימת בינינו מערכת יחסים טובה, הם ממשיכים לעשות אתנו עסקים, ואף מפנים אלינו אחרים. אם אנו דואגים באנוכיות לכך שנקבל את מירב הכסף והעסקה הטובה ביותר בשביל עצמנו, זה לא משתלם בטווח הארוך. המסקנה שלה הייתה שאתיקה טובה ודאגה לזולת משפרת עסקים!

צמצום אנוכיותנו אין משמעו שאנו מאבדים את רצוננו לחיות, או נמנעים מלהגן על עצמנו בפני סכנה. הריגת אחרים אינה התגובה היחידה לסכנה. אנו אנושיים ויכולים להשתמש בשכלנו וביצירתיות שלנו כדי לפתור בעיות בלי להשתמש באלימות.

עם חמלה לאדם הפוגע בנו, נוכל לעצור אותו, מפני שאיננו רוצים שהוא יחווה את התוצאות השליליות של מעשיו, ומפני שהיינו רוצים להאריך את חיינו במטרה להמשיך לשרת אחרים. למרות שמעולם לא חשבנו בדרך זו, זו אינה דרך חשיבה שאינה מעשית או אפשרית. על ידי כך שנאמן את תודעתנו בלב טוב, הוא יגדל בתוכנו.

ההכרח שבלב טוב

לב טוב הוא הגורם החיוני לאושר. להיות טובי לב כלפי אחרים, זה הדבר הטוב ביותר שנוכל לעשות בשביל עצמנו. כאשר אנו מכבדים אחרים, מתחשבים בצרכיהם, דעותיהם, ומשאלותיהם, העוינות מתאדה. צריך שני אנשים כדי לריב, ואם אנו מסרבים להיות אחד מהם, אז אין מריבה.

טוב-ליבנו האוהב יכול להתבטא במעשים קטנים. למשל, בהתחשבות לסביבתנו המשותפת, נמחזר את העיתונים, מוצרי הזכוכית והפחיות שלנו. כאשר מישהו ממהר, ניתן לו לעקוף אותנו בתור. לא נתלונן כאשר כספי המיסים שלנו משמשים לחינוך ומציאת עבודה לנזקקים.

בטווח הארוך, ככל שנעזור לאחרים, כך נהיה מאושרים יותר. אנו חיים בעולם בו אנו תלויים אחד בשני, כך שככל שאחרים מאושרים, כך סביבתנו תהיה נעימה יותר. כדברי הוד קדושתו, הדלאי לאמה: “אם אתם רוצים להיות אנוכיים, היו אנוכיים בחכמה. הדרך הטובה ביותר לכך, היא עזרה לזולת.”

כאשר אנשים עצבניים, בדרך כלל עדיף לא להגיב מיד, אלא לחכות שהם ירגעו לפני שדנים בבעיה. כך, אין סיכון שנגיב לכעס שלהם עם כעס משלנו. בנוסף, כשאנשים נרעשים, בדרך כלל אין ביכולתם להקשיב ולדון, בעוד שאם ניתן להם להרגע וניגש אליהם מאוחר יותר, יתכן שהדיון יהיה פורה יותר.

מובן שכל מצב שונה. אם מישהו רוצה לדבר על בעיה ואנו אומרים בהתנשאות: “אה, אינך הגיוני עכשיו. אני לא הולך לדבר אתך,” זה לא עוזר! לב טוב אינו מתנשא, הוא מיומן ואכפתי.

ביקשתי ממשתתפים בסדנה להציג הדמיה של סכסוך מחייהם. בפעם הראשונה, הם הציגו את המצב עם שני אנשים כועסים ועיקשים, כל אחד מסתכל על המצב מנקודת המבט האנוכית שלו. בפעם השנייה, הם הציגו את המצב עם אדם אחד מתווכח והשני מקשיב ומבין את עמדתו. נדהמנו מההבדל העצום בין שתי הגרסאות של אותו המצב!

עם לב טוב, נתקיים בהרמוניה עם אנשים בעלי אמונה דתית שונה, כיוון שאין טעם בסכסוך עם אנשים מדתות שונות. בעבודה, או עם משפחתנו, תהיה אפשרות ליישב חילוקי דעות. אנשים מתחום התקשרות ותחום הגישור, מכירים בערך טוב הלב בהשגת הסכמה. מטפלים ויועצים משפחתיים מדגישים את הצורך בטוב לב בהקלת סכסוכו הפנימי והחיצוני של האדם.

לב טוב הוא השורש של ההרמוניה והכבוד ההדדי. הוא מונע מאתנו תחושות ניכור או חשש מהזולת. הוא אף מגן עלינו מפני היותנו כועסים, נאחזים, צרי-אופקים, גאים, או מקנאים. כאשר יתעוררו הזדמנויות לעזור לזולת לא יחסרו לנו אומץ או חמלה. אם למנהיגינו הפוליטיים הייתה תודעה בלתי משוחדת ולב טוב, כמה שונה היה העולם שלנו!

כיוון שכל הבעיות נובעות מגישת הדאגה-לעצמי, יהיה חכם אם כל אחד מאתנו, באופן אישי, יתאמץ להרגיע גישה זו. שלום עולמי אינו תוצאה של ניצחון במלחמה, וגם אין אפשרות לחוקק אותו. שלום נובע מכך שכל אדם מסלק את אנוכיותו ומפתח לב טוב. אין ספק שזה לא יקרה מחר; אך, כל אחד מאתנו יכול לתרום את חלקו כבר מהיום. התועלת בחיינו תהיה ניכרת מיד.

חלק 3 מצבנו הנוכחי

1.      לידה מחדש: גישור חיים לחיים

אנשים בארצות ובתרבויות רבות מאמינים בלידה מחדש, כלומר, שחיינו הנוכחיים הם תקופת חיים אחת מתוך סידרה של תקופות חיים. למרות שנדמה שקיומנו הנוכחי מאוד אמתי ובטוח, הוא אינו נמשך לנצח. חיינו מסתיימים. אך משמעות המוות אינה סיום קיומנו. המוות מציין מעבר בו תודעתנו עוזבת את גופנו הנוכחי ונולדת מחדש בגוף אחר.

ישנם דברים, כמו פרחים והרים, שניתן לדעת ישירות דרך חושינו: אנו רואים, שומעים, מריחים, טועמים ונוגעים בהם. כדי לדעת דברים אחרים אנו משתמשים בהיגיון. לדוגמה, איננו יכולים לראות מדורה במקום מרוחק, אבל אנו מסיקים שהיא קיימת מפני שאנו רואים את העשן. אנו מסתמכים על עדותם של אנשים אמינים כדי לדעת דברים רבים. לדוגמה, לא ערכנו ניסויים מדעיים מסוימים בעצמנו, אך אנו מקבלים את המסקנות של מדענים אמינים אשר בצעו אותם.

את הנושאים המובאים בהמשך איננו יכולים לדעת דרך חושינו - לידה מחדש, קארמה, וקיום מחזורי. אין ביכולתנו לראות תודעה של מישהו עוזבת את גופו ונכנסת לגוף אחר. אף איננו יכולים לראות את כל ההשלכות של מעשה מסוים בטווח הארוך. העיניים שלנו אינן יכולות להבחין בכל מגוון צורות החיים ביקום. נושאים אלו צריכים להבחן על ידי היגיון ושמיעת ניסיונם של אנשים אמינים. כך נוכל להחליט בעצמנו אם הם קיימים או לא.

דרוש זמן לחקור ולחשוב על לידה מחדש, סיבה ותוצאה וקיום מחזורי. כאשר אנו ניגשים לנושאים אלו, באופן זמני כדאי להניח בצד את תפיסותינו המגובשות מראש לגבי כיצד ומדוע באנו לידי קיום. הקשיבו, קראו והרהרו בפתיחות. שוחחו על נושאים אלו עם אחרים, ברוח חקירה חופשית המחפשת לדעת את האמת. נסו את התיאוריות של לידה מחדש וקארמה: קבלו אותן באופן זמני וראו אם הן יכולות להסביר דברים שבעבר לא היו לכם הסברים לגביהם.

אנשים שזוכרים

למרות שרובנו לא יכולים לזכור את חיינו הקודמים, יש אנשים שזוכרים. שמיעת התנסותם יכולה לעזור לנו להבין את הלידה מחדש.

לטיבטים יש שיטה של חיפוש, בחינה וזיהוי גלגולים של מורים רוחניים אשר הגיעו להגשמה. אני רוצה לשתף אתכם בסיפורים על הדרך שבה זוהו שני מורים רוחניים טיבטיים שאני מכירה אישית.

לאחר מותו של המנהיג הרוחני והפוליטי של טיבט, הדלאי לאמה השלוש עשרה, בשנת 1933, אותות המורים על מיקומו של גלגולו העתידי הופיעו: הראש על גופתו חסרת החיים זז ופנה לכיוון צפון-מזרח; פטרייה נדירה צמחה על העמוד הצפון-מזרחי של החדר בו היה הקבר; וקשתות וצורות עננים מיוחדות הופיעו בצפון-מזרח השמיים בבירתה של טיבט, לאהסה.

המורה הרוחני שהיה בזמנו העוצר של טיבט הלך ללהאמו לה טסו, אגם במרומי ההרים בו לעיתים קרובות ראו אנשים חזיונות. על פני האגם הוא ראה את דמויות שלוש האותיות הטיבטיות א, קא, ו- מא, ונוף. הנוף כלל מנזר תלת-קומתי עם גג עשוי זהב וירקן הנמצא על הר, עם דרך המובילה לבית בו הרעפים על שפת גגו היו צבועים בצבע טורקיז. בחצר עמד כלב חום ולבן.

לאחר מכן נשלחה חוליית חיפוש שהתחזתה לסוחרים במסע עסקי לאמדו, בצפון-מזרח טיבט. בטיבט נהוג שהאיכרים המקומיים מציעים אוכל ומחסה לאנשים הנמצאים במסע, וכאשר התקרבה חוליית החיפוש לבית איכרים מסוים, כלב חום נבח עליהם בחצר. הם הבחינו כי הבית תאם את התיאור של הבית אותו ראה העוצר באגם, ושמיקום הכפר תאם את האותיות שהופיעו באגם: הוא היה באמדו, ליד קאמבום, ושמו של המנזר המקומי היה משכן קארמה (קא ו- מא) שארטסונג.

כאשר ראש החוליה, במסווה של משרת, נכנס למטבח, ילד קטן טיפס על ברכיו. הילד החל משחק עם מחרוזת התפילה שעל צוואר המנהיג, ואמר לו שהוא מורה ממנזר סארה. הילד אף זיהה את פקיד הממשלה שהתחזה למנהיג הסוחרים, ודיבר עימם בניב של לאהסה, אשר הדלאי לאמה הקודם הכיר, אך לא כן משפחתו של הילד הקטן או אנשי אמדו. מאוחר יותר, זיהה הילד נכונה מקל הליכה, תשמישי פולחן ואת משקפיו של הדלאי לאמה הקודם, כאשר אלו הוצגו בפניו יחד עם עצמים דומים. כך, הילד הוכר כדלאי לאמה הארבעה עשר, המנהיג הרוחני והפוליטי של הטיבטים היום.

גם סיפורו של זופה רינפוצ’ה מיוחד. יותר מעשרים שנה ביצע בשקדנות הלאמה קונזאנג ישה, מלאווודו, את תרגולו הרוחני בהתבודדות במערה באזור המרוחק של סולוקומבו, נפאל. אנשי הכפרים השכנים ביקשו ממנו לסייע בחינוך ילדיהם, והוא הבטיח שבעתיד יבנה בית ספר לנזירים הצעירים של האזור. אך הוא המשיך בתרגולו המבודד והלך לעולמו במהלך מדיטציה בסביבות שנת 1945.

בשנת 1946 נולד ילד בטאמי, כפר בעברו השני של ערוץ הנחל התלול של לאווודו. כאשר הילד בקושי החל לדדות, שוב ושוב יצא לכיוון לאווודו. אחותו הייתה צריכה לרוץ אחריו ולהחזירו הביתה לפני שהרחיק מדי או פצע עצמו בשבילי ההר. כשהיה מספיק מבוגר לדבר, אמר להם: “אני הלאמה מלאווודו ואני רוצה ללכת למערה שלי”.

מאוחר יותר, הוא הוכר כגלגולו של הלאמה מלאווודו, ונקרא זופה רינפוצ’ה. אחד המעשים הראשונים שעשה בבגרותו היה להקים בית ספר מנזרי בעמק קאטמנדו במיוחד לנזירים הצעירים של אזור סולוקומבו. למרות חייו העסוקים עם תלמידיו הרבים, ונסיעותיו התכופות ללמד בארצות המערב, הרושם שזופה רינפוצ’ה עדיין משאיר הוא של מודט הרים. “הוא נושא את מערתו עמו בנסיעותיו”, אנו מתבדחים, כיוון שהוא ישן רק שעה אחת בלילה, בישיבה, ונכנס ויוצא בקלות ממדיטציה כשאנו מדברים עמו.

זכירת חיים קודמים אינה מוגבלת למורים רוחניים שהגיעו להגשמה. יש גם הרבה ילדים רגילים שזוכרים. פרנסיס סטורי ביצע מחקר נרחב על מקרים כאלה וכתב עליהם בספרו, לידה מחדש כתורה והתנסות. לדוגמה, ב- 1964, סוניל דוט שהיה מברלי שבהודו, אמר להוריו בגיל ארבע שהוא סת קרישנה, בעל בית הספר בבודאון, שבהודו. הוריו לקחו אותו לשם, והוא מיד זיהה את הבניינים וידע את דרכו בתוכם. הוא הלך לחדר המנהל ונבהל לראות שם זר. למעשה, המנהל שסת קרישנה מינה, הוחלף. הילד ציין שהשלט שנשא את שמו בחזית הבניין כבר לא היה שם, והצביע על המקום שבו היה בעבר.

כשהלכו למפעל לטחינת שמן שרי קרישנה, סוניל קרא למשרת זקן בשמו, זיהה את אחותו הגדולה של סת קרישנה ואת גיסו, וגם זיהה את סת קרישנה בתמונה קבוצתית. פגישתו עם אלמנתו של סת קרישנה הייתה מרגשת במיוחד. הוא שאל אותה על תשמיש קדושה מסוים השייך למשפחה, וזיהה את מלתחתו הקודמת. מקרים נוספים רבים של זכירת חיים קודמים נחקרו ולמידע ניתן תוקף על ידי פרנסיס סטורי. ד”ר איאן סטיבנסון עשה את אותו הדבר וכתב על כך בספרו, עשרים מקרים המרמזים על גלגול נשמות.

דוגמה נוספת תועדה בתכנית שהופקה על ידי הטלוויזיה הציבורית האוסטרלית, בשם “גלגול נשמות”. תחת השפעת היפנוזה, הלן פיקרינג, אשר מעולם לא הייתה מחוץ לאוסטרליה, זכרה שהייתה ד”ר ג’יימס בורנס מסקוטלנד בתחילת המאה התשע עשרה , וציירה ציור של המכללה הרפואית בה היה.

מאוחר יותר היא נסעה עם צוות המחקר ושני עדים עצמאיים לעיירה שבה זכרה שחיה. בדוחות העיירה הוזכר ד”ר ג’יימס בורנס כחי בתקופה עליה הצהירה. הלן זיהתה את המקום שבו היה הפאב, אך העירה על מידת השינוי שחל בו מאז עוצב מחדש.

החוקרים כיסו את עיניה ונסעו לאברדין, העיר בה הייתה המכללה הרפואית. כשהוסר כיסוי העיניים והלן מצאה את כיוונה, היא הובילה אותם ללא היסוס ישירות למכללה הרפואית. בדרך היא סיפרה להם על מיקומו של בית המלחים, וכשנבדקו דוחות העיירה, הם אישרו זאת.

בכניסה למכללה הרפואית הייתה לה הרגשה מוזרה - ללא ספק, הייתה זו חוויה רגשית. בידיעה ברורה להיכן היא הולכת, הובילה את האחרים בשטח המכללה. פעמים מספר העירה הלן על הדרך שבה הבניין היה שונה בתקופת ד”ר בורנס, וכאשר התייעצו עם היסטוריון מקומי, אף זה אושר. ההיסטוריון שאל אותה שאלות על המכללה ותרשים הבניין כפי שהיו לפני מאה וחמישים שנה, ותשובותיה היו עקביות בנכונותן. העדים וההיסטוריון, אשר לא האמינו בלידה מחדש, נדהמו ויכלו להסביר את הידע של הלן פיקרינג רק באמצעות תיאורית הלידה מחדש.

איך זה קורה?

כיצד מתרחשת לידה מחדש? מהו הדבר הנולד מחדש? על מנת להבין את הנושא, קודם עלינו להבין את טבע גופנו ותודעתנו, ומה הכוונה של “חיים” במובן הרוחני, ולא במובן הביולוגי.

המונח “תודעתנו”, מתייחס לכל אחת מהתודעות האישיות שלנו. ה”תודעה” בלשון יחיד משמשת למטרות סגנון. בל נתבלבל, איננו חלקים של תודעה אחת גדולה. לכל אחד ואחת מאתנו יש זרם תודעה או רצף נפשי אישי. למרות שבאופן כללי “תודעה”, “זרם תודעה” ו”רצף נפשי” משמשים לחילופין, שני האחרונים מדגישים את ההמשכיות של התודעה במרוצת הזמן.

לכל אחד ואחת מאתנו יש גוף ותודעה. כל עוד שני אלה נמצאים יחד, אנו אומרים “אני בחיים”. כשהם נפרדים, אנו קוראים לכך “מוות”.

גופנו ותודעתנו הם הוויות נפרדות, כל אחד מהם עם רצף משלו. גופנו הוא חומר גשמי, הוויה פיזית המורכבת מאטומים ומולקולות. ביכולתנו לראות, לשמוע, להריח, לטעום ולגעת בו. אנו יכולים לבחון קטעים ממנו תחת מיקרוסקופ, ולנתח את פעולותיו הכימיות והחשמליות.

לעומת זאת, תודעתנו שונה מאד. היא איננה האיבר הפיזי של המוח, אלא חלק מאתנו המתנסה, חש, מזהה, ומגיב רגשית לסביבתנו. כך, “תודעה” אינה מתייחסת לשכל, אלא למכלול ההיבט הקוגניטיבי והחוויתי שלנו, ההכרה שלנו. כיוון שאיננה מורכבת מחומר פיזי, תודעתנו אינה יכולה להימדד על ידי כלים מדעיים. איננו יכולים לראות, לשמוע, להריח, לטעום או לגעת בתודעתנו. בזמן שגופנו אטומי ופיזי בטבעו, תודעתנו נטולת צורה ובעלת הכרה.

בבודהיזם, תודעה מוגדרת כ”צלילות ומודעות גרידא”. היא צלולה במובן שהיא משקפת או מבהירה דברים. דברים - שושנים אדומות, ניחוחות מתוקים, צלילים ורעיונות - כל אלה יכולים להופיע בתודעה. התודעה מודעת בכך שהיא חשה או מעורבת עם הדברים האלו. היא יודעת או מודעת לעולם סביבנו ובתוכנו. התודעה הינה פעולת הצלילות והמודעות גרידא, זו המאפשרת את הופעת הדברים והמעורבות עימם.

כיוון שאין לפסיכולוגיה ואף לא למדע הגדרה תמציתית המסבירה מהי תודעה או הכרה, וכיוון שאנו נוטים לחשוב על הכול כבעל בסיס מולקולארי, בהתחלה יתכן שיהיה לנו מוזר לחשוב על ההכרה שלנו כעל הוויה נטולת צורה. אך אם נשב בשקט וניתן לעצמנו להיות מודעים לאיכויות הצלילות והמודעות, נגלה הבנה חדשה לגבי טבע תודעתנו.

כאשר אנו חיים, גופנו ותודעתנו מאוחדים ומשפיעים אחד על השני. אך הן הוויות נפרדות. כאשר אנו רואים פרח חיננית, הנוירונים במערכת העצבים שלנו מגיבים בדפוסים כימיקלים וחשמליים מסוימים. אך לא החומרים הפיזיים, ואף לא התגובות הכימיות והחשמליות, מודעים לפרח. איבר החישה של העין, מערכת העצבים והמוח הם הבסיסים הפיזיים המאפשרים לתודעה לחוש ולחוות את החיננית.

אהבתנו לאדם יקר היא חוויה הכרתית. למרות שישנן תגובות כימיות וחשמליות במערכת העצבים שלנו בזמן שאנו חשים אהבה, המולקולות עצמן אינן חוות רגש זה. לו אהבה הייתה פעולה כימית גרידא, היינו יכולים ליצור אותה במבחנה במעבדה! כך שהתגובות הכימיות והחשמליות אינן האהבה, למרות שיתכן שהן מתרחשות בו בזמן שהכרתנו חווה אהבה.

כיוון שהתודעה והגוף הן הוויות נפרדות, לכל אחת מהן רצף משלה. כיוון שגופנו גשמי ופיזי, הסיבה התמידית לו - הדבר שלמעשה גורם לגופנו להתהוות - הינו חומר פיזי. גופנו הוא תוצאה של הזרע והביצית של הורינו. בדומה, הדבר שימשיך מגופנו הנוכחי לאחר המוות גם הוא יהיה פיזי בטבעו: גווייה מרקיבה.

גופנו פועל במסגרת מערכת הסיבה והתוצאה. גופנו כפי שהוא היום תלוי בגוף שהיה לנו אתמול. למרות שאינו מורכב בדיוק מאותם האטומים שהיו בו אתמול - גופנו לקח אוכל והוציא פסולת - הוא עדיין הרצף של הגוף של אתמול. ביכולתנו להתחקות אחר מקור גופנו הנוכחי עד לעובר ברחם, ובסופו של דבר לזרע ולביצית של הורינו. אף לזרע ולביצית יש את הרצף שלהם עצמם, הנובע מסיבות. המדע לא זיהה רגע ראשון של חומר פיזי, ולמעשה, קיומו של רגע ראשון שכזה מוטל בספק. חומר ואנרגיה משנים צורה, אך הסך הכול של שניהם אינו פוחת או מתרבה.

כיוון שהתודעה הינה צלילות ומודעות גרידא, ואינה מורכבת מאטומים, הסיבה התמידית שלה אף היא אינה אטומית, אלא בטבע הצלילות והמודעות. תודעתנו הנוכחית תלויה בתודעתנו מאתמול. זו, בתורה, תלויה בתודעתנו ביום שלפני, וכן הלאה: בדרך זו אנו יכולים להתחקות אחר המשכיות תודעתנו. כיוון שתודעתנו הינה רצף שמשתנה כל הזמן, ביכולתנו לחוות דברים חדשים בכל רגע, ולזכור דברים שקרו לנו בעבר.

בנקודה מסוימת איננו יכולים לזכור יותר. למרות זאת, אנו יודעים שהייתה לנו הכרה כתינוקות, כיוון שאנו רואים שלתינוקות אחרים יש תודעה. תודעתנו כשהיינו תינוקות הייתה המשך של תודעתנו כאשר היינו עוברים, וכן הלאה עד לזמן ההפריה, כאשר כל רגע של תודעה הוא תוצאה של רגע התודעה שקדם לו.

בזמן ההפריה, כשהתודעה נכנסה לאיחוד הזרע והביצית, מאין הגיעה? כפי שראינו, כל רגע של תודעה הינו רצף מהרגע הקודם לו. כך, התודעה אשר התאחדה עם הביצית המופרית, אף היא היתה המשך של רגע התודעה הקודם. הזרע והביצית לא יצרו אותה, כיוון שתודעה היא הוויה שונה מהחומרים הגשמיים המרכיבים את הגוף.

בודהיסטים מאמינים שתודעתנו לא נבראה על ידי ישות אחרת, או אלוהים, כיוון שהכרה אינה יכולה להיווצר מכלום. מה עוד, הם אומרים, למה שאלוהים יברא אותנו? לבטח אין סיבה לברוא סבל, או אפילו לברוא בעלי תודעה עם הפוטנציאל להתדרדר משלמות לסבל. בודהיסטים מאמינים שאם הסיבה מושלמת, גם התוצאה תהיה כזו; כך שבריאתו של אלוהים מושלם אמורה להיות מושלמת. אם לבעלי התודעה שנבראו יש את הפוטנציאל להתדרדר, הן אינן מושלמות.

כיוון שכל רגע של תודעה הינו תוצר של רגע קודם, הסיבה ההגיונית היחידה של התודעה ברגע ההפריה הינו רגע קודם באותו הרצף. כך, התודעה שלנו הייתה קיימת לפני שנכנסה לגוף המסוים הזה. היו לנו חיים קודמים כאשר תודעתנו שכנה בגופות אחרים.

לאחר המוות, למרות שהחומר הפיזי של הגוף נרקב, לא כן תודעתנו. המשכיות זרם התודעה שלנו לוקחת לידה מחדש בגוף אחר. כל רגע של הכרה גורם לרגע ההכרה הבא. כך, מפני שהסיבה (רגע ההכרה בזמן המוות) קיימת, התוצאה (רגע ההכרה הבא) תהיה קיימת. זרם התודעה אינו נפסק כאשר גופנו מפסיק לתפקד.

בזמן המוות, הכרתנו החושית הגסה, המאפשרת לנו לראות, לשמוע, להריח, לטעום ולגעת, והכרתנו הנפשית הגסה, החושבת והמבינה, מתפוגגות להכרה נפשית מעודנת עד מאוד. הכרה נפשית מעודנת זו עוזבת את גופנו הנוכחי ונכנסת למצב ביניים. הבודהה הסביר שבמצב הביניים אנו לוקחים גוף עדין הדומה לגוף הגס שניקח בלידה מחדש הבאה. תוך שבעה שבועות כל הסיבות והנסיבות ללידה מחדש העתידית מתחברות ואנו נולדים בגוף אחר. בגוף חדש זה, כל ההכרות הגסות מופיעות שוב, ואנו רואים, שומעים, מריחים, טועמים, נוגעים וחושבים בסביבתנו החדשה.

כאשר אנו נולדים מחדש, זרם תודעתנו מתאחד עם הגוף החדש. כלומר, אין אנו נולדים לתוך ישות שכבר חיה, מפני שלבעלי תודעה חיים כבר יש זרם תודעה. בתחילת חיים אלו, תודעתנו נכנסה לתוך הביצית המופרית ברחם אימנו. היא לא נכנסה לתוך תינוק בן חודש, מפני שלעולל זה כבר יש תודעה.

לכל אדם יש זרם תודעה נפרד. איננו חלקיקים מ”תודעה אוניברסלית”, מפני שלכל אחד מאתנו יש את ההתנסויות שלו. זה לא אומר שאנו נפרדים ובלתי קשורים, ואכן כאשר נתקדם בדרך נגיע להבנת אחדותנו ותלותנו ההדדית. אך לכל אחד מאתנו יש זרם תודעה אחריו ניתן להתחקות עד אינסוף.

ההכרה העדינה עד מאוד, העוברת מגוף אחד לאחר, אינה נשמה. המונח “נשמה” מרמז על ישות קבועה, אמתית ועצמאית שהיא האדם. ההכרה, לעומת זאת, תלויה ומשתנה תמידית, ולכן מתייחסים אליה כאל זרם תודעה.

זרם, או נהר, משתנה תמידית - לפעמים הוא צר, ולפעמים משתרע; לפעמים הוא זורם בנחת בעמק רחב, ולפעמים הוא גועש במורד סלעים וערוצים. דמות הנהר במורד הזרם תלויה בדמותו במעלה הזרם והתנאים במיקומו במורד הזרם. למרות כל השינויים שהוא עובר, הנהר - לדוגמה, המיסיסיפי - הוא דבר המשכי אחד, הנקרא באותו השם לכל אורכו.

בדומה, התודעה, או ההכרה, משתנה תמידית. לפעמים היא רגועה, ולפעמים חסרת מנוחה. לפעמים היא בגוף אנושי, ולפעמים היא בדמות פיזית אחרת. מה שקורה לתודעתנו בתקופת חיים מסוימת תלוי במעשים שהיא יצרה והניעה בחיים קודמים. למרות שתודעתנו משתנה תמידית, כמו הנהר, מתייחסים אליה כדבר המשכי אחד.

מתי התחיל הכול? מנקודת מבט בודהיסטית, אין רגע תודעה ראשוני. כל רגע של תודעה מתעורר כיוון שיש לכך סיבה, רגע התודעה הקודם לו. מעולם לא היה רגע ראשוני. מי אמר שחייבת להיות התחלה, אשר לפניה לא הייתה תודעה? למעשה, זה בלתי אפשרי, מפני שאין דרך שרגע ראשוני של תודעה יכול להיווצר ללא הקיום הקודם של סיבה, הרגע שקדם לו.

בהתחלה יהיה לנו קשה להבין את רעיון הרגרסיה חסרת ההתחלה, אך זכירת קו המספרים משיעורי המתמטיקה יקל עלינו. האם קיים מספר הכי גבוה? האם יש סוף לקו המספרים בצדו החיובי או בצדו השלילי? תמיד נוכל להוסיף עוד מספר למספר שנקרא המספר הראשון או האחרון. אין התחלה ואין סוף. הדבר דומה לרצף התודעתי שלנו.

למעשה, הבודהה אמר שאין טעם לנסות למצוא את רגע התודעה הראשון, או את מקור הבורות שלנו. זהו בזבוז של חיינו היקרים בספקולציות על דבר אשר אינו קיים. מועיל יותר להתמודד עם מצבנו הנוכחי ולעבוד על שיפורו.

מדוע רובנו לא יכולים לזכור את חיינו הקודמים? מפני שתודעתנו מעורפלת על ידי בורות ועקבות המעשים השליליים שיצרנו בעבר. אין זה מפתיע שאיננו זוכרים את חיינו הקודמים: לפעמים אנחנו אפילו לא זוכרים היכן הנחנו את המפתחות, או מה אכלנו לארוחת ערב בחמישי לפברואר 1970. זה שאיננו זוכרים משהו לא אומר שהוא אינו קיים. זה פשוט אומר שזיכרוננו מעורפל.

לעיתים קרובות אנשים שואלים מאין זרמי תודעה “חדשים” מגיעים כאשר אוכלוסיית העולם גדלה. בודהות ומודטים מיומנים אשר טיהרו את תודעתם ופיתחו ריכוז חד-נקודתי, סיפרו על קיומן של צורות חיים שונות ביקום.

כאשר בעלי תודעה החיים ביקומים שונים מתים, הם יכולים להיוולד מחדש בעולם הזה. לאחר המוות, גם אנו יכולים להיוולד מחדש בעולמות שלהם. כמו כן, החיות שסביבנו יכולות להיוולד מחדש כבני אנוש. כך, האוכלוסייה האנושית בעולמנו יכולה לגדול.

מנקודת מבט בודהיסטית, לצמחים בדרך כלל אין תודעה. למרות שהם חיים באופן ביולוגי, כך שהם צומחים ומתרבים, בדרך כלל הם חיים במובן שאינם בעלי הכרה. למרות שצמחים מגיבים לסביבתם, המשמעות אינה שהם בהכרח בעלי תודעה, מפני שאפילו שבבי ברזל מגיבים כאשר מקרבים אליהם מגנט. כאשר נפנה את הבורות והערפול מזרם תודעתנו, נוכל להבחין ישירות אילו ישויות בעלות תודעה ואילו אינן בעלות תודעה.

בואו ננסה

למרות ויתכן שאיננו משוכנעים לחלוטין בקיומם של חיים קודמים ועתידיים, נוכל “לערוך ניסוי” במובן של בחינת האפשרות שלידה מחדש יכולה, או אינה יכולה, להסביר דברים אחרים אשר לא הבנו בעבר.

לעיתים קרובות הורים מבחינים שלתינוקם אשר נולד לא מכבר יש אישיות ברורה. יתכן וילד אחד מבני המשפחה שקט ומרוצה מאוד, כאשר אחר חסר מנוחה. יתכן וילד אחד מאבד את עשתונותיו בתדירות גבוהה, כאשר במצב דומה ילד אחר אינו מתעצבן.

מדוע מופיעות תכונות אופי כאלה גם בגיל מאוד צעיר? מדוע חלק מתכונות אופיינו חזקות מאוד ומושרשות? מובן שהשפעות סביבתיות וגנטיות קיימות. מנקודת מבט בודהיסטית, קיימות גם השפעות אחרות, מפני שנוצר הרושם שאיננו באים לחיינו הנוכחיים כלוחות חלקים. אנו נושאים עמנו תכונות אופי ודפוסי התנהגות והרגלים מחיינו הקודמים.

לידה מחדש יכולה להסביר מדוע ילד מסוים מראה, לדוגמה, כשרון מוסיקלי או מתמטי כבר בגיל צעיר. אם הכרנו נושא מסוים, או פיתחנו כשרון מסוים בחיינו הקודמים, אז יכולה להופיע נטייה כלפיו בחיים אלה. אישה אחת סיפרה לי שמגיל מאוד צעיר בנה התעניין במוסיקה וידע את שמות המלחינים של יצירות מסוימות. לא היה לאף אחד אחר במשפחה ידע או עניין כזה במוסיקה, וזיקת בנה התמיהה אותה. יתכן שהילד היה מוסיקאי בחיים קודמים.

רבים מאתנו חוו הרגשת “דז’ה וו”, ולמרות היותנו במקום בפעם הראשונה, חשנו הרגשה חזקה שכבר היינו שם בעבר. יתכן שזהו זיהוי תת-הכרתי של מקום בו היינו בחיים קודמים.

כמו כן, יתכן ופגשנו אנשים וחווינו משיכה עזה אליהם ללא סיבה הנראית לעין. באופן מידי חשנו נינוחים ומצאנו עצמנו דנים עימם בנושאים אישיים. יתכן והדבר מצביע על כך שהיינו חברים קרובים בחיים קודמים.

רוב האנשים צריכים זמן לחזור ולהרהר בפיסות המידע השונות המרמזות על קיומם של חיים קודמים ועתידיים. בהתחלה לא תהיה לנו הבנה ברורה של הנושא, ויתכן שיתעוררו שאלות רבות. אנו צריכים ללמוד, להרהר, ולדון בהוכחות בעד ונגד הלידה מחדש. לחלק מהאנשים יידרש אומץ כדי להרפות מדעותיהם המגובשות מאז הילדות ולחקור לידה מחדש. אך לבחינה זו יש ערך רב: על ידי בחינת נושאים עם פתיחות להיגיון והוכחות, תורחב התבונה וההבנה שלנו.

2.      קארמה: סיבה ותוצאה

כתלמיד חקר דתות השוואתי, אני מאמין כי הבודהיזם היא המושלמת ביותר שראה העולם. פילוסופיית תיאורית האבולוציה וחוק הקארמה נעלות בהרבה מכל אמונה אחרת.

- ד”ר ק. ג. יונג, פסיכולוג שוויצרי

הלידה מחדש שאנו עוברים לאחר שאנו עוזבים את גופינו תלויה במעשינו הקודמים. זוהי תוצאה של פעולת הקארמה: סיבה ותוצאה. כלומר, מה שאנו עושים עכשיו יוצר את הסיבה למה שנהיה בעתיד, ומה שאנחנו כעת בא כתוצאה של סיבות שנוצרו בעבר.

משמעות המילה קארמה היא ‘פעולה’, אשר מתייחסת לפעולות המכוונות של הגוף, הדיבור והתודעה: מה שאנו עושים, אומרים וחושבים. פעולות אלו משאירות עקבות ונטיות בזרם התודעה. כאשר עקבות ונטיות אלו פוגשות בנסיבות המתאימות, הן משפיעות על החוויות שלנו.

הדיון על קארמה - פעולות ותוצאותיהן - תואמות את המדע והפסיכולוגיה. פיזיקאים, כימאים וביולוגים חוקרים את פעולת הסיבה והתוצאה במישור הפיזי. הם חוקרים את סיבות היווצרות תופעות, ואת התוצאות המתרחשות כאשר דברים מסוימים פועלים יחד בצורה מסוימת. פסיכולוגים מחפשים את הסיבות להפרעות נפשיות, ובוחנים את התוצאות אשר יכולות לנבוע מטיפולים מסוימים. גם הבודהיזם חוקר את פעולת הסיבה והתוצאה, אך בדרך מעודנת יותר. הוא שוקל כיצד סיבה ותוצאה פועלים במישור נפשי מעודן, בניגוד למישור הפיזי. בנוסף, בודהיזם בוחן סיבה ותוצאה במשך סדרה של תקופות חיים.

העובדה שההתנסויות שלנו הן תוצאה של הפעולות שלנו, אינה מערכת של עונשים ופרסים. כאשר פרח צומח מזרע, אין זה פרס או עונש לזרע. זוהי רק תוצאה. בדומה, כאשר פעולותינו גורמות להתנסותנו העתידית, זוהי תוצאת פעולותינו, ולא הפרסים או העונשים שלה.

הבודהה לא הגדיר דיברות אשר חוסר ציות להן מצדיק ענישה. כיוון שלבודהה אין כל רצון שנחווה כאב, הוא לעולם לא היה שופט או מגנה אותנו. החוויות הלא נעימות שאנו חווים נובעות כתוצאה מהמעשים שלנו עצמנו.

ניוטון לא יצר את חוק כוח המשיכה; הוא רק תיאר את דרך פעולתו. בדומה, הבודהה לא יצר את עקרון הסיבה והתוצאה, או הקארמה. הוא תיאר את מה שהוא ראה לאחר שהסיר את כל המערפלים מזרם תודעתו.

יתכן ונחשוב שזה לא הוגן לחוות בחיים אלו את התוצאות של מעשינו בחיים קודמים. אך זה לא באמת עניין של “הוגן” או “לא הוגן”. איננו אומרים שזה לא הוגן שחפץ נופל למטה ולא למעלה, מפני שאנו יודעים שאף אחד לא המציא את כוח המשיכה. כוח המשיכה אינו תוצאה של אפליה של מישהו. זו פשוט הדרך הטבעית שבה פועלים הדברים. כך, אף אחד לא קבע את החוק שאם אנו פוגעים באחרים עכשיו, יהיו לנו בעיות בעתיד. זוהי פשוט התוצאה הטבעית הנובעת מסיבה זו.

כיוון שאנו יוצרים את הסיבות, גם נחווה את התוצאות. הבודהה אינו יכול להיכנס לתודעתנו ולגרום לנו לחשוב או להתנהג בדרך אחרת. כיוון שלבודהה יש חמלה אינסופית, אם היה ביכולתו להציל אותנו, הוא כבר היה עושה זאת. המורים שלנו יכולים ללמד אותנו את האלף-בית, אך אנו אלה שצריכים להפנים אותו. הם לא יכולים ללמוד אותו בשבילנו. כך, הבודהה תיאר מה לתרגל ומה לזנוח, אך אנו צריכים לפעול על פי בסיס זה. הבודהה אינו יכול לעשות זאת עבורנו.

היופי בפוטנציאל האנושי שלנו, הוא שאנו אחראיים להתנסות שלנו. אנו יוצרים את העתיד שלנו בכך שאנו חיים בהווה. יש לנו את היכולת לקבוע מי נהיה ומה יקרה לנו, ולהבטיח אושר לעצמנו ולאחרים. על מנת לעשות זאת, עלינו לקחת אחריות ולהשתמש ביכולת זו בהווה.

הדרך בה סיבה ותוצאה פועלים

לסיבה ותוצאה ארבע תכונות עיקריות: (1) קארמה היא מוחלטת. כלומר, פעולות חיוביות מבטיחות תוצאות משמחות, ופעולות שליליות מבטיחות תוצאות בלתי רצויות; (2) ניתן להרחיב קארמה: סיבה קטנה יכולה להביא לתוצאה גדולה; (3) אם הסיבה להתרחשות כלשהי אינה נוצרת, לא נחווה התרחשות זו; ו- (4) העקבות שפעולותינו יוצרות בזרם תודעתנו אינן הולכות לאיבוד.

התכונה הראשונה של קארמה היא שפעולות מועילות מביאות תוצאות משמחות, ופעולות הרסניות מביאות להתנסויות לא נעימות. פעולות אינן טובות או רעות לכשעצמן, אך נחשבות לחיוביות או שליליות בהתאם לתוצאה שהן מביאות: אושר או כאב. אם שותלים זרעי תפוח, יצמח עץ תפוח, ולא פלפל חריף. בדומה, אם עושים פעולות חיוביות, הן יגרמו לאושר, ולעולם לא לכאב. כאשר חווים סבל, הוא נגרם על ידי פעולות שליליות, ולעולם לא על ידי פעולות חיוביות. הבודהה אמר:

לפי הזרע שנזרע,

כך הפרי שתקטוף.

העושה טוב יצבור תוצאות טובות,

העושה רע יקצור תוצאות רעות.

אם תזרע היטב זרע טוב,

תהנה מפירות טובים.

מועיל לזכור זאת בחיי היומיום. למשל, נניח שאדם מתפתה לשקר כדי להגדיל את הרווח שלו מפעולה עסקית. אז הוא נזכר שמעשה זה יגרום לתוצאות לא נעימות. הוא מחליט לא לשקר, בהכירו בכך שלמרות ויתכן שאם ישקר הדבר יגרום לתועלת זמנית, בטווח הארוך, הדבר יגרום ליותר בעיות. בכך שנמנע מלשקר, בטווח הארוך הוא יקצור את התועלת של פעולה מועילה, ואף בטווח הקצר, את הרווח של רכישת אמון וכבוד הזולת.

כאשר חווים צרות, יש המגיבים בכעס, בעוד אחרים נכנסים לדיכאון. פסיכולוגיה בודהיסטית מתמקדת בשיטות מעשיות שנועדו לחלץ אותנו מבלבול וסבל שכאלה. כך, כשאנו חווים מצוקה, מועיל לזכור שקארמה היא מוחלטת. במקום להגיב בצער רגשי, שרק מחמיר את הסבל, נוכל לזכור שהמצב נבע מהפעולות שלנו עצמנו בעבר.

לדוגמה, אם ביתנו נשדד, אנו סובלים מכך שאבדנו את רכושנו. אם, בנוסף, אנו גם כועסים, נהיה עוד יותר אומללים. לעומת זאת, כאשר אנו חושבים שרכושנו נגנב כתוצאה של מעשה כלשהו שעשינו בעבר - אולי רימינו או גנבנו מאחרים - יהיה קל יותר לקבל את מה שקרה ללא כעס. בכך שנכיר בתוצאות הבלתי רצויות הנובעות מפעולות אנוכיות, נהיה נחושים יותר לא לרמות או לגנוב מאחרים בעתיד.

יש המגיבים לצרות בכך שהם מתפלשים ברחמים עצמיים: “אני אדם נוראי. מגיע לי לסבול.” מועיל יותר להכיר בכך שאנו חווים אי-נעימות כתוצאה של מעשינו בעבר. זה לא אומר שאנו אנשים “רעים וחסרי ערך”. זה פשוט מצביע על כך שעשינו טעויות בעבר ועכשיו אנו חווים את תוצאותיהן. בכך שנקבל את העובדה שטעינו בעבר, ונכיר בבעיות שנבעו מכך, נוכל לפתח כוונה חזקה להימנע מיצירת הסיבות לסבל בעתיד.

אין משמעות קבלת העובדה שבעיותינו נובעות ממעשים הרסניים שעשינו בעבר, שנמנע מלהגיב במצב מסוכן או מזיק. אם ביכולתנו לעשות משהו כדי למנוע או לתקן מצב גרוע, כדאי שנעשה זאת! יחד עם זאת, חשוב שנזכור שהמצב הנוכחי הוא תוצאה של המעשים ההרסניים שלנו, כך שלא נגיב בכעס או נתקוף אחרים בזמן שאנו מנסים לתקן את הבעיה.

התכונה השנייה של קארמה היא שפעולה קטנה יכולה להביא לתוצאה גדולה. באותה הדרך בה יבול ענק נובע ממספר זרעים מצומצם, תוצאה גדולה יכולה לנבוע מפעולה קטנה. עזרה קטנה למישהו יכולה להניב תוצאה של אושר רב, בעוד פגיעה קטנה במישהו יכולה להביא לשנים של אומללות.

הרהור בכך שפעולות קטנות יכולות להניב תוצאות גדולות עוזר לנו להפסיק להצדיק את התנהגותנו השלילית. יתכן שמישהו יחשוב “רק לקחתי מהלקוח קצת יותר כסף,” או “רק צעקתי על משפחתי לזמן קצר.” כמובן שפגיעה קטנה טובה מפגיעה גדולה. ובכל זאת, איננו יכולים לשלול אותה, מפני שפעולה זו תביא את התוצאה שלה. עקבות הפעולה מתרחבות וגורמות לתוצאה גדולה יותר.

בדומה, למרות שיתכן שאין ביכולתנו לבצע פעולות מועילות בקנה מידה גדול, חשוב לבצע פעולות מועילות קטנות, מפני שאפילו פעולה חיובית קטנה יכולה להביא לתוצאות מועילות ביותר. הדברים הקטנים לכאורה בחיים, הם חשובים. הבודהה אמר בדהמאפאדה:

אפילו מעשים קטנים שאינם הגונים

יכולים לגרום לבעיות והרס רב

בעולם המשתרע מעבר -

כמו רעל הנכנס לגוף.

אפילו מעשים הגונים קטנים

מביאים אושר לחיים עתידיים,

ומגשימים מטרה נהדרת

כמו זרעים ההופכים ליבולים שופעים.

התכונה השלישית של קארמה, היא שאם לא נוצרה הסיבה, לא נחווה את התוצאה. הדבר הגיוני למדי: אם לא נזרע כל זרע, לא יצמח יבול. בתאונת דרכים, מדוע נהרג אדם אחד בזמן שאחר אינו נהרג? מדוע אדם אחד מת מסרטן בגיל צעיר, בעוד שאחר לא? הדבר קורה כיוון שבחיים קודמים, אדם אחד יצר את הסיבה, והאחר לא.

בדומה, אם אנו רוצים באושר, עלינו ליצור את הסיבה לכך. רק תפילה לאושר, ללא התנהגות חיובית, היא כמו להתפלל לדעת מתמטיקה בלי ללמוד מתמטיקה. אם לא ניצור את הסיבה, התוצאה לא תבוא. המודעות לכך מקנה לנו את ההתלהבות להימנע מלהרע, ואף לפעול בצורה מועילה.

התכונה האחרונה של קארמה, היא שעקבות פעולותינו אינן הולכות לאיבוד. כלומר, אלא אם כן עקבות שליליות מטוהרות, או עקבות חיוביות נהרסות על ידי כעס או גישות מוטעות, עקבות אלו בסופו של דבר יבשילו כאשר הנסיבות המתאימות יתקיימו. לפעמים אנו משקרים וחושבים, “זה לא משנה. אף אחד לא יודע על כך. שום דבר לא יקרה.” למעשה, זה לא נכון, מפני שיתכן והעקבות יישארו בזרם התודעה שלנו זמן רב לפני שיתהוו הנסיבות המתאימות לכך שיניבו תוצאות. כמו שאמר הבודהה בדהמאפאדה:

באם טובה או רעה,

הכוח של כל פעולה

ברגע שנעשתה, לעולם אינו הולך לאיבוד;

התוצאות באות בהתאם.

יש פעולות הרסניות ובלתי רצויות מטבען. אלה כוללות הריגה, גניבה, התנהגות מינית פוגעת, שקר, דיבור מסכסך, דיבור בוטה, דיבור סרק, חמדנות של רכוש הזולת, רשעות, וגישות מוטעות. נדון בעשר הפעולות ההרסניות האלה בהמשך, בפרק שדן בהתנהגות אתית. הימנעות מפעולות אלו נחשבת להתנהגות חיובית. פעולות חיוביות אחרות כוללות נדיבות, עזרה לחולים ונזקקים, סיוע להורינו ומורינו, ניחום אבלים, וכל שירות לזולת.

באופן כללי, ניתן לקבוע קווים מנחים לפעולות שכדאי לזנוח, ולאלה שכדאי לפתח, על פי המניעים לפעולה. פעולות שהמניע להן הוא היאחזות, כעס, צרות-אופקים, קנאה, גאווה וכדומה, הן פעולות שליליות. פעולות שהמניע להן הוא חוסר היאחזות, סבלנות, חמלה וחכמה, הן פעולות מועילות. כדי לקבוע אם פעולה מועילה או לא, עלינו לבחון את המניע שלה, כיוון שאיננו מדברים או פועלים ללא מניע מסוים.

מודעות לתפקיד המניע בקביעת התוצאות של מעשינו בטווח הארוך, עוזרת לנו מאוד לחתוך דרך כל הצביעות והרמאות-העצמית. לפעמים אנו מתמרנים מצב במיומנות בצורה כזו שנראה טוב, למרות שהמניע שלנו אנוכי. לדוגמה, אנו יכולים לבצע שליחות עבור חבר, לא בגלל שאנו מעוניינים בטובתו בכנות, אלא מפני שאנו רוצים שהוא ירגיש מחויב כלפינו. למעשה, אין טעם לתעתע בעצמנו, כיוון שהעקבות העיקריות שיתהוו בזרם התודעה שלנו יהיו אנוכיות. מודעות לתוצאות התנהגות מתעתעת כזו עוזרת לנו לבחון את המניעים שלנו בכנות, ולתקן את אלה שאינם רצויים.

השפעות פעולותינו

איננו חווים בהכרח את תוצאות פעולותינו באופן מידי. כאשר סוזן מאבדת את עשתונותיה כלפי חברה לעבודה, ביל, היא חווה את התוצאה המידית - הוא מסרב לשתף עמה פעולה ביחס לפרויקט עליו הם עובדים באותו היום. אך התוצאה של פעולתה אינה נגמרת שם, אלא משפיעה גם על מערכת היחסים שלהם בעתיד. למרות שיתכן שהיא תהיה נחמדה אליו בעתיד, הוא לא יבטח בה באותה המידה.

בנוסף, עקבות הרשעות ודיבורה הבוטה של סוזן יישארו בזרם התודעה שלה וישפיעו על ההתנסויות שלה בעתיד. היא יכולה בקלות לחזור על ההרגל של דיבור בוטה בפעם הבאה שתהיה לה הזדמנות לכך.

זו טעות לחשוב שהתוצאות של פעולותינו תמיד באות מהר ומפסיקות. כמו שלוקח זמן לזרע לגדול ולהיות לצמח, כך לוקח זמן לעקבות הקארמתיות שלנו להניב את תוצאותיהן. כפי שאמר הבודהה בדהמאפאדה:

פעולות מוטעות לא בהכרח

חותכות מיד כמו חרבות.

אלה המהגרים דרך פעולות מוטעות

מגשימים את התוצאה לאחר מכן.

מובן שאותו הדבר תופס לגבי פעולותינו החיוביות. יתכן ולא נחווה תוצאות טובות באופן מידי. אך כאשר מתהוות הנסיבות לעקבות מועילות להניב את תוצאותיהן, הן יעשו זאת. אנו צריכים להסתפק ביצירת סיבות חיוביות, והידיעה שהן יבשילו בעתיד. חוסר סבלנות ביחס לתוצאה לא יגרום לה להגיע מהר יותר.

בייחוד חשוב לזכור זאת כאשר אנו עוסקים בתרגול רוחני. הגשמת הארה אינה כמו רכישת מזון מהיר! אנו נוטים להיות חסרי סבלנות, ורוצים הארה מידית. אך אם אנו חושבים שנהיה למוארים לאחר תרגול מועט בזמן קצר, נתאכזב. לוקח זמן לעקבות הטובות שלנו להבשיל. דרוש תרגול נרחב על מנת לשנות את התודעה.

פעולה שמשלימים בשלושה חלקים: המניע, הפעולה עצמה, והשלמת הפעולה, יכולה להשפיע על ארבעה היבטים של ההתנסות שלנו: (1) הגוף אליו אנו נולדים בחיים עתידיים; (2) מה שקורה לנו בזמן שאנו חיים; (3) אפיוני האישיות שלנו; (4) הסביבה שבה אנו חיים.

ראשית, הפעולות שלנו משפיעות על סוג הגוף אליו אנו נולדים בחיים עתידיים. פעולות מועילות מביאות לידות מחדש נוחות, בעוד שפעולות הרסניות מביאות לידות מחדש שאינן נוחות. לדוגמה, לידה מחדש טובה, כמו זו שיש לנו עכשיו, היא תוצאה של פעולות חיוביות בעבר, אשר משכו את זרם התודעה שלנו להיוולד כבני אנוש בנסיבות מוצלחות.

בדומה, אם מישהו פועל בצורה הרסנית, לדוגמה, התנהגותו המינית פזיזה וחסרת התחשבות, כתוצאה מכך, עקבות שליליות יישארו בזרם התודעה שלו. בזמן המוות, אם הוא מת עם אותה התאווה, תאווה זו תפעל כסיבה המסייעת לעקבות הפעולות ההרסניות להביא לתוצאות. כך תודעתו תמשך לגוף בצורת חיים אומללה. כיוון שהפעולה הסיבתית הייתה הרסנית, התוצאה תהיה לידה מחדש חסרת מזל.

פעולותינו הקודמות משפיעות על מה שקורה לנו במשך תקופות חיינו. לדוגמה, אם אנו נדיבים בתקופת חיים אחת, נחווה שפע בחיים עתידיים. אם אנו גונבים, בחיינו העתידיים נחווה תנאים כלכליים קשים. מועיל מאוד להיות מודעים לכך, מפני שהדבר מקנה השקפה רחבה יותר על הסיבות בגינם מתרחשים דברים בדרך שבה הם מתרחשים.

פעולותינו הקודמות אף משפיעות על מאפייני האישיות שלנו בהווה. אדם עם ההרגל לבקר ולנצל אחרים, בקלות יעשה זאת שוב בחיים עתידיים. אדם אשר תרגל את תודעתו באהבה וחמלה, יטה לכיוון תכונות אלו גם בעתיד.

גישות ותגובות מסוימות עולות בנו באופן אוטומטי. למשל, יש אנשים הנעלבים בקלות. לאחרים יש נטייה לשימוש בחומרים משכרים. יש אנשים אשר באופן טבעי מתחשבים באחרים. מגוון תגובות והרגלים אלו מתרחשים מפני שהמחשבות והפעולות הללו מוכרות לנו מהעבר.

למרות שאנו מושפעים על ידי נטיות שליליות מהעבר, ביכולתנו לשנות הרגלים אלו, ולפתח במקומם הרגלים חדשים, חיוביים יותר. בנוסף, יש יתרון בטיפוח הנטיות המועילות שלנו, כדי שהן יגדלו. כך נעצב את אישיותנו ונשפר את אופיינו.

ההיבט האחרון הוא, שפעולותינו משפיעות על הסביבה אליה אנו נולדים. בשנים האחרונות אנשים הופכים למודעים יותר להשפעת פעולותינו על הסביבה שלנו. כאשר אנו מנצלים את הסביבה למטרותינו האנוכיות, אנו פוגעים בעצמנו. התאווה לרווחים גבוהים יותר גורמת לאנשים להתנהג בדרכים המזיקות בצורה ישירה לסביבה. כבוד לחיים גורם לאיפוק, וכתוצאה מכך, למקום נעים יותר לחיות בו.

ספרות בודהיסטית מדברת על השפעה נוספת של מעשינו על הסביבה. למשל, הכתובים אומרים שהתנהגות הרסנית גורמת ללידה מחדש בסביבה לא נעימה, בעוד שהתנהגות מועילה, מובילה ללידה מחדש בסביבה נעימה עם אקלים נוח.

קביעה מראש?

פעולת הסיבה והתוצאה איננה גורל או קביעה מראש. אם אנחנו ערניים ומודעים לפעולותינו, יש לנו בחירה. אם אנחנו מתרשלים, ועושים, אומרים וחושבים כל דבר שצץ בראשינו, איננו משתמשים בבחירה שלנו. איננו משתמשים בפוטנציאל האנושי שלנו.

ברגע שנעשית פעולה, התוצאה שלה אינה חתומה באבן. סיבה ותוצאה משמעה שדברים תלויים אחד בשני. ישנה גמישות, כך שביכולתנו להשפיע במידה מסוימת על הדרך שבה מבשילות עקבות. לדוגמה, אם נטהר פעולה שלילית, נוכל למנוע ממנה להניב תוצאה בלתי רצויה. לעומת זאת, אם נכעס, נוכל להרוס את הפוטנציאל של פעולה חיובית מלהניב את תוצאותיה.

הדרך המדויקת בה פעולה מסוימת מבשילה, או מה עשינו בעבר כדי להביא לתוצאה מסוימת בחיינו הנוכחיים, יכולה להיות ידועה לחלוטין רק באמצעות תודעתו היודעת-כול של בודהה. הכתובים הבודהיסטים נותנים קווים מנחים כלליים ביחס לתוצאות של מעשים מסוימים. אך במקרים מסוימים, התוצאה המדויקת יכולה להשתנות בהיותה תלויה בסיבות ונסיבות אחרות.

אם פעולה תניב תוצאה גדולה או קטנה, הדבר תלוי בטבע המעשה עצמו, כיצד נעשה, למי נעשה, עוצמת המניע, התדירות שבה נעשה, ואם לאחר המעשה הובעה חרטה והתבצע טיהור. כל הגורמים האלה ישפיעו על התוצאה. בנוסף, הדרך בה האדם מת משפיעה על אילו עקבות יבשילו ומה התוצאה הנובעת מהן. כך, קארמה אינה קשיחה ומקובעת.

נניח שאדם בשם הארי יוצא לצוד, והורג צבי. פעולה זו ללא ספק תגרום לו לסבל בעתיד. למרות זאת, מספר גורמים אחרים ישפיעו על מה שיקרה. האם הוא התכוון ברצינות לארוב ולהרוג את החיה, או האם הלך לצוד עם עניין מועט? האם הארי שמח לאחר שהרג את הצבי, או האם הרגיש מעט חרטה? האם טיהר את העקבות השליליות שנותרו בזרם התודעה שלו? האם הרג חיות בתדירות גבוהה? האם הארי כעס בזמן המוות, או חשב על ישויות קדושות והתכונות שלהן? האם חבריו וקרוביו של הארי עשו פעולות חיוביות והתפללו בשמו לאחר שמת? גורמים כאלה משפיעים על התוצאה המסוימת אשר באה בעקבות הפעולה.

בכל פעולה יש דקויות רבות. רק לבודהה יש את היכולת המלאה לדעת בדיוק כיצד פעולות עבר מסוימות, או כיצד מקבץ פעולות, מביאים לתוצאות מסוימות בחייו הנוכחיים של אדם.

החוק הטבעי של הקארמה אינו תירוץ להימנע מעזרה לזולת. יש אנשים, שכאשר הם עדים לחוויות לא נעימות של אחרים, יאמרו כלאחר יד: “אה, זו הקארמה שלהם. אם אעזור להם אתערב להם בקארמה.” זוהי תפיסה מוטעית, ותירוץ עלוב לעצלנות שלנו. אם היינו נפגעות ממכונית ושוכבות מדממות על הכביש, ועובר אורח היה אומר, “אוי, זו הקארמה שלך. לא אעזור לך כי את צריכה לכלות את הקארמה השלילית שלך”, כיצד היינו מרגישות?

כאשר אחרים נקלעים לצרה, עלינו לעזור, כיוון שהם בעלי תודעה בדיוק כמונו. למעשה, אם איננו עוזרות, אנו יוצרות את הסיבה לכך שלא נקבל עזרה כאשר נזדקק לה. לפי החשיבה הבודהיסטית, יש לנו את האחריות המוסרית והחברתית לעזור לאחרים. איננו יחידים עצמאיים ומבודדים. להפך, אנחנו שרויים ביחסי גומלין, ולמרות הבדלים שטחיים, אנו דומים מאד.

חוק הסיבה והתוצאה אף אינו מצדיק בוז כלפי אחרים. זו טעות לחשוב, “אלה הגוועים ברעב בעולם כנראה הזיקו לאחרים בעבר, ולכן הם סובלים כעת. הם אנשים רעים ומגיע להם מה שהם מקבלים.”

גישה ביקורתית כזו מצביעה על חוסר כבוד עצמי, ומרמזת שגם אנחנו אנשים רעים כאשר אנו חווים סבל. זה לא נכון. אם נבחן את חיינו, נדע שלפעמים הגישות השליליות שלנו גוברות עלינו. למרות שיתכן שאיננו רוצים לצעוק על משפחתנו, הכעס שלנו יוצא משליטה ואנו צועקים. בפעמים אחרות יתכן שאנו מנסים בכוונה להוציא דיבה על מישהו, ורק מאוחר יותר מבינים ומתחרטים על מעשינו. בשני המקרים לא היינו רוצים שישפטו אותנו כ-“רשעים”, או “רעים”. נכון שעשינו טעויות ונחווה את תוצאותיהן הכואבות, אך זה לא אומר שאנו אנשים רשעים. הרגשות העוכרים שלנו פשוט גברו עלינו באותו הרגע.

באותו האופן שיש לנו חמלה כלפי עצמנו והיינו רוצים שאחרים יסלחו לנו כאשר אנו פועלים בצורה הרסנית, כך גם כדאי שתהיה לנו גישה סלחנית כלפי הזולת. תרעומת ונקמה אינן מסירות את הנזק שנגרם לנו. הן רק יוצרות יותר סבל לעצמנו ולאחרים. כך גם ביטויי גאווה ועליונות אינם הולמים כלפי אנשים חסרי מזל. כאשר יש לנו קשיים, אנו מעריכים את עזרתם של אחרים. כך, כאשר אחרים סובלים מחוסר מזל, זוהי אחריותנו האנושית לעזור להם כמיטב יכולתנו.

כאשר אנו רואות אנשים עשירים שאינם ישרים, או אנשים טובי לב המתים בצעירותם, יתכן ויהיו לנו ספקות לגבי החוק של סיבה ותוצאה. אך סיבה ותוצאה פועלים מתקופת חיים אחת לאחרת. רבות מההתנסויות בחיים אלה הן תוצאות של מעשים שנוצרו בתקופות חיים קודמות, ורבים מהמעשים שנעשים בהווה, יבשילו בתקופות חיים עתידיות.

על פי ההשקפה הבודהיסטית, עושרם של אנשים שאינם ישרים הוא תוצאה של נדיבותם בתקופות חיים קודמות. חוסר היושר הנוכחי שלהם, יוצר את הסיבה לכך שירומו ויהיו עניים בעתיד. אנשים טובי לב המתים בצעירותם חווים את התוצאה של פעולות שליליות כגון הריגה בחייהם הקודמים. אך טוב ליבם הנוכחי יוצר בזרם התודעה שלהם את העקבות אשר יביאו להם אושר בעתיד.

טיהור ושינוי

מובן שכל אחד מאתנו עשה טעויות שעליהן אנו מתחרטים כעת. אך לא נידונו באופן בלתי הפיך לחוות את התוצאות של אותן הפעולות. אם זרע נשתל באדמה, בסופו של דבר הוא יצמח, אלא אם כן ישרפו או יוציאו אותו. בינתיים, ביכולתנו לדחות את צמיחתו על ידי כך שלא ניתן לו מים, דשן או אור. בדומה, ביכולתנו לטהר את הפעולות השליליות שלנו, כך שלא יניבו תוצאות מכאיבות. אם אין ביכולתנו לעשות זאת, נוכל לדחות, או להחליש, את השפעותיהן. הדבר נעשה על ידי תהליך הטיהור, אשר כולל ארבעה שלבים.

תהליך הטיהור פועל באמצעות ארבעת הכוחות המשמשים כתרופת נגד, והשימוש בו חשוב מאוד. הוא מונע סבל עתידי, ומשכך את האשמה או ההרגשה הכבדה אותה אנו חווים כעת. רק באמצעות ניקוי התודעה אנו מסוגלים להבין את הדהרמה טוב יותר; אנו שלווים יותר, ויכולת הריכוז שלנו משתפרת. ארבעת הכוחות המשמשים לטיהור עקבות שליליות הם: (1) חרטה; (2) לקיחת מקלט ופיתוח גישה אלטרואיסטית כלפי הזולת; (3) ביצוע תרגול מתקן כלשהו; (4) החלטה נחושה שלא לבצע את הפעולה שוב.

ראשית, נכיר בכך שעשינו את הפעולה ההרסנית, ונתחרט עליה. התייסרות והאשמה עצמית הינם חסרי תועלת ומשמשים לעינוי עצמי בלבד. לעומת זאת, בעזרת חרטה כנה, אנו מכירים בכך שטעינו, ומתחרטים על כך.

הכוח השני, הוא אמון. באופן כללי, הפעולות ההרסניות מתרחשות ביחס למושאים קדושים כמו הבודהה, הדהרמה, והסאנגה, או בעלי תודעה אחרים. על מנת לשקם את מערכת היחסים הטובה שלנו עם המושאים הקדושים, ניתן בהם אמון בכך שניקח מקלט או נבקש מהם הכוונה. על מנת לבנות מערכת יחסים טובה עם בעלי תודעה אחרים, ניצור גישה אלטרואיסטית ונקדיש את ליבנו להפוך לבודהה כדי שנוכל להועיל להם בדרך הטובה ביותר.

הכוח השלישי הוא למעשה ביצוע פעולה מתקנת כלשהי. זו יכולה להיות כל פעולה בונה המועילה לזולת. ספרות בודהיסטית מתארת מספר פעולות שמסייעות בטיהור עקבות שליליות: להקשיב לשיעורים, לקרוא ספר דהרמה, לחלוק כבוד לבודהות, לשנן מנטרות, ליצור פסלים או תמונות של ישויות קדושות, להדפיס ספרי דהרמה, למדוט וכן הלאה. הפעולה המתקנת החזקה ביותר היא למדוט על הריקות. בפרק על חכמה אסביר כיצד עושים זאת.

הכוח הרביעי הוא ההחלטה הנחושה שלא להתנהג שוב באותו האופן. יש פעולות, כמו העברת ביקורת ורכילות, אותן אנו עושים בתדירות גבוהה וכהרגל. זה יהיה לא מציאותי לומר שלעולם לא נחזור עליהם לשארית חיינו. לכן, יהיה חכם יותר לבחור משך זמן מציאותי ולהחליט שננסה לא לחזור על הפעולה בכלל, אך שבמשך זמן זה נקדיש תשומת לב מיוחדת ונעשה מאמץ ממוקד שלא לחזור על הפעולה.

ארבעת הכוחות המשמשים כתרופת נגד צריכים להיות מיושמים שוב ושוב. התנהגנו בצורה הרסנית פעמים רבות, כך שטבעי שלא נוכל לצפות לבטל את כל הפעולות האלה בפעם אחת. ככל שארבעת הכוחות חזקים יותר, כך הטיהור יהיה חזק יותר. טוב לתרגל טיהור עם כוחות אלה בכל ערב לפני שהולכים לישון. כך נבטל את הפעולות ההרסניות שיתכן וביצענו במשך היום, וזה יעזור לנו לישון בשלווה.

התודעה שלנו כרגע דומה לשדות שאינם מעובדים. טיהור דומה להסרת הסלעים, חתיכות הזכוכית השבורות ועטיפות המסטיק המלכלכים את השדה. צבירת מעלות חיוביות על ידי התנהגות מועילה דומה להוספת דשן ומערכת השקיה. כך נוכל לזרוע את הזרעים, על ידי כך שנקשיב לשיעורים, ולטפח אותם דרך הרהור ומדיטציה. לאחר זמן מה, יתחילו לצוץ שתילים של תובנות.

עלינו לפעול לשיפור חיינו ולהגשמת הארה. למרות שביכולתנו לשכור מישהו שינקה את ביתנו ויעביר חפצים, איננו יכולים לשכור מישהו לנקות את תודעתנו ולהחדיר בנו חמלה וחכמה. אך אם נפעל, אין ספק כי התוצאות המועילות יגיעו.

3.      קיום מעגלי: גלגל הענק של הבעיות החוזרות ונשנות

המצב בו אנו מתקיימים נקרא ‘קיום מעגלי’, או ‘סמסרה’ בסנסקריט. המונח מתאר מעגל של בעיות חוזרות ונשנות, בו אנו שוב ושוב נולדים, חווים מגוון בעיות במשך חיינו, ואז מתים. אין כוח או ישות חיצונית המחזיקים אותנו כבולים בקיום המעגלי. מקור בעיותינו נמצא בבורות שלנו עצמנו: איננו מבינים מי אנחנו או את טבע התופעות הסובבות אותנו.

לפי הפילוסופיה הבודהיסטית, כיוון שאיננו מודעים לטבע שלנו, אנו מבינים את סביבתנו ואת עצמנו בצורה לא נכונה. אנו חושבים שדברים קיימים בדרך שהם אינם קיימים. יש לנו תפיסה שגויה של מי אנחנו, כאשר אנו חושבים שאנחנו תופעה קבועה, מוצקה שאותה ניתן למצוא. אנחנו מוקירים מאוד את ה’אני האמתי’ האשלייתי הזה. המחשבה היחידה שיש בתודעתנו מבוקר עד ערב היא, “אני רוצה אושר, והאושר שלי הוא החשוב ביותר”. אנו חושבים ומתנהגים כאילו אנחנו מרכז היקום, מפני שהמחשבה “האושר שלי, הסבל שלי” היא מרכזית ותמידית בתודעתנו. הדאגה לאחרים באה לאחר הדאגה לעצמנו.

כיוון שאיננו מבינים את הטבע המוחלט של אנשים ותופעות, אנו מפתחים היאחזות וכעס כלפי הזולת. אנו אוחזים במה שמועיל לנו; אנו נרתעים מאנשים ודברים המאיימים על האושר שלנו. חיינו עוברים במעגל זה של משיכה ורתיעה, רצון וחוסר-רצון. תודעתנו דומה ליו-יו, היא עולה ויורדת מבחינה רגשית ללא הרף.

אנחנו גם עולים ויורדים כשאנו עוברים מתקופת חיים אחת לאחרת. מפני שהתנהגנו גם בצורה הרסנית וגם בצורה מועילה במשך תקופות חיינו, לפעמים אנו נולדים מחדש בחיים עם כאב רב, ובפעמים אחרות בחיים עם אושר רב. דבר אינו יציב. אין שום בטחון, שום ערובה לכך שיהיה לנו אושר מתמשך, למרות שזה מה שכולנו רוצים.

אנו פועלים תחת השפעת הבורות שלנו, ובכך יוצרים קארמה. כאשר אנו מבינים את עקרון הסיבה והתוצאה, אנו מנסים להתנהג בצורה מועילה. כאשר אנו בורים בהיבט זה, או כשאיננו זהירים, תודעתנו נופלת בקלות תחת השפעת הרגשות העוכרים, כגון היאחזות, כעס, קנאה, גאווה, וצרות-אופקים, ואנו מתנהגים בצורה שלילית. פעולות אלו משאירות עקבות בזרם התודעה שלנו, ועקבות אלה משפיעות על ההתנסויות שלנו.

בזמן המוות, תודעת החישה שלנו מאבדת את יכולתה לפעול, והתודעה הנפשית שלנו הופכת ליותר ויותר מעודנת. תהליך זה עלול לעורר דאגה, כיוון שאנו רגילים לחיות בגופנו הנוכחי ומאוד קשורים אליו. כאשר אנו מרגישים את עצמנו נפרדים מגופנו בזמן המוות, אנו משתוקקים להישאר בו. כאשר בסופו של דבר אנו מבינים שההפרדה בלתי נמנעת, אנו להוטים להיאחז בגוף אחר.

שני הגורמים האלה, ההשתוקקות והלהיטות להיאחז, הן הנסיבות הגורמות להבשלת העקבות של חלק מהפעולות אותן יצרנו בעבר. הדבר גורם לתודעתנו להימשך אל צורת חיים מסוימת, ואנו נולדים מחדש בגוף אחר. כך אנו עוברים מתקופת חיים אחת לאחרת.

אף לידה-מחדש אינה נצחית. אנו לוקחים את מגוון הגופים לפי הסיבות שיצרנו, ואנו חווים את התוצאה רק כל עוד קיימת האנרגיה הסיבתית לכך. כאשר קארמה זו מגיעה לידי מיצוי, אנו עוזבים גוף זה ולוקחים גוף אחר. יתכן וחלק מלידות-מחדש אלה ימשכו זמן רב, אך אף אחת מהן לא תמשך לנצח.

יש אנשים אשר השקפתם כלפי לידה מחדש אידיאליסטית מאוד. הם חושבים שלאחר המוות אנו אי שם בחלל. אנו מביטים למטה וחושבים, “אממ, הייתי רוצה להיוולד להורים האלה.” זה לא עובד ככה. אנחנו לא בוחרים במודע. זרם התודעה נדחף לגוף אחר מכוח הרגשות העוכרים והפעולות שלנו. אנו מוצאים גוף מושך, ואנו להוטים לאחוז בו. כך, אנו מוצאים את עצמנו בחיים אחרים, והקיום המעגלי נמשך.

יש החושבים שכל לידה מחדש היא כמו מבחן: אנו נולדים לתוך מצב מסוים כדי ללמוד דברים מסוימים. השקפה זו מרמזת שיש תכנית נסתרת כלשהי, שמישהו אחר מחליט מה אנחנו צריכים ללמוד, או שאנו מודעים לתוכנית בעצמנו. זה לא עובד ככה. אנחנו נולדים לתוך גוף מסוים מפני שהסיבות והתנאים לכך חברו יחד. אין שיעורים מתוכננים מראש שעלינו ללמוד בחיינו. אם נלמד או לא נלמד מההתנסויות שלנו- הדבר תלוי בנו.

צורות חיים אחרות

על פי המחשבה הבודהיסטית, ישנם שישה סוגים של צורות חיים במעגל הבעיות החוזרות והנשנות. שלוש צורות החיים הנחשבות למוצלחות הן בני-אנוש, ישויות שמימיות-באופן-חלקי, וישויות שמימיות. שלוש צורות החיים הפחות מוצלחות הן בעלי חיים (כולל חרקים), צורות חיים החוות תסכול והיצמדות מתמשכים, וצורות חיים שחוות פחד וכאב תמידי. יש אנשים שמתקשים להאמין בקיומן של ששת צורות החיים, כיוון שאנחנו רק יכולים לראות בני אנוש וחיות. כיצד נוכל לדעת שצורות הקיום האחרות קיימות?

גם לי היה קושי להאמין בקיום צורות החיים האחרות בתחילת לימודי הבודהיסטים. חשבתי על כך שהחושים שלנו אינם יכולים להבחין בכל מה שקיים. נשרים יכולים לראות דברים שאנו, בני האדם איננו יכולים לראות; כלבים שומעים קולות שאין ביכולתנו לשמוע. איננו יכולים לראות אטומים בעזרת העיניים, ואף אין לנו ידע עמוק לגבי כוכבי לכת ומערכות שמש אחרות. כאשר הכרתי במגבלות החושים והיקף הידע המדעי הנוכחי, התחלתי לחשוב שיתכן וקיימות צורות חיים אחרות אשר איננו מודעים להן.

דרך נוספת שעזרה לי לשקול את האפשרות של קיום צורות חיים נוספות, הייתה להתבונן במגוון הרחב של מצבי-רוח, תפיסות והתנהגויות שיש לנו כבני אנוש. לדוגמה, לפעמים אנחנו מרוצים, סבלניים וסלחנים. בגלל מצבנו הנפשי הרגוע, נדמה כי הסביבה והאנשים שאותם אנחנו פוגשים נעימים ומהנים מאוד. אפילו אם מישהו מנסה להתגרות בנו, אנו מתעלמים מכך, ובאמצעות התבדחות ופטפוט עמו, אנו יוצרים הנאה.

כעת, קחו את המצב הנפשי הזה, הגבירו אותו, והשליכו אותו כלפי חוץ כך שהוא הופך להיות הסביבה והגוף שלנו. זוהי צורת החיים של ישות שמימית.

בפעמים אחרות, אנו כועסים מאוד ומאבדים את העשתונות. לפעמים האנרגיה הכעוסה שלנו כל כך עצומה שלמרות שאף אחד אינו מטריד אותנו, אנו מחפשים מישהו עליו נוכל לכעוס. הכעס שלנו מתקשר עם פרנויה ואנו הופכים להיות רגישים וחוששים באופן קיצוני, ללא סיבה. הדרך בה אנו רואים אנשים ודברים סביבנו משתנה, ונדמה שאחרים מנסים לפגוע בנו, אפילו אם זה לא נכון. דמיינו שהמצב הנפשי הזה של כעס ופרנויה מוגבר ומושלך כלפי חוץ, והופך להיות הגוף והסביבה שלנו. זוהי צורת החיים של פחד וכאב.

נוכל לדמיין את הקיום של צורות חיים אחרות בדרך זו: הגוף והסביבה שלנו כביטויים של מצבנו הנפשי. כמו שפעולות חיוביות מושכות אותנו כלפי לידות מחדש מוצלחות, כך גישות שליליות מתבטאות בחיים אומללים. כל מה שאנחנו חווים - אושר ואומללות - נובע מהתודעה שלנו.

יש אנשים התוהים מדוע בעלי חיים כלולים בשלוש צורות החיים הפחות מוצלחות. יש חיות אינטליגנטיות וטובות לב. יש כאלה החיות בתנאים טובים יותר מחלק מבני האדם. נדיר שבעלי חיים יהיו הרסניים באותה המידה שאנשים יכולים להיות הרסניים. חיות הורגות רק כשזה הכרחי; הן אינן מייצרות פצצות אטום היכולות להרוס תרבויות.

אלה נקודות טובות. למרות זאת, לבני האנוש יש פוטנציאל מסוים ואינטליגנציה, אשר בשימוש נבון יכולים להביא לתוצאות עצומות מאלה של בעל חיים. חתול אינו יכול להבין את עצתנו להפסיק להרוג עכברים ולפתח חמלה כלפיהם, ודולפין אינו יכול להבין את השיעורים על הטבע המוחלט של התופעות. בהשוואה, חיי האנוש מיוחדים בכך שקל לנו יחסית להימנע מפעולות שליליות ולעשות פעולות חיוביות.

למרות שבעלי חיים נחשבים לבעלי צורת חיים נחותה, זה לא אומר שבני אדם צריכים לנצל אותם ולהתעלל בהם. נהפוך הוא, הבודהיזם אומר שצריך לכבד, לדאוג ולטפל כהלכה בכל צורות החיים.

כיצד יכולים אלו הנולדים כחיות להפוך לאנושיים שוב? בתקופות חיים קודמות, כאשר היו אנושיים, הם התנהגו גם בצורה חיובית, וגם בצורה שלילית. העקבות של כל הפעולות האלה נשארו בזרם התודעה שלהם. בסוף חייהם האנושיים, עקבות שליליות הבשילו וגרמו לאדם להיוולד כחיה.

קשה לבעלי חיים לטפח גישות חיוביות ולהתנהג בהתאם. אך חיות יכולות לקבל עקבות חיוביות משמיעת תפילות ודקלום של כתבי דהרמה, או מהליכה סביב למבנים או מקדשים בודהיסטים. כתוצאה מקשר עם חפץ טהור ורב עוצמה, עקבות מועילות נשארות בתודעתם. הדבר דומה לעקבות שנשארות כאשר שקופית “אכלו פופקורן” מבזיק על מסך קולנוע. איננו מודעים לכך, אך התודעה שלנו מושפעת.

זרם התודעה של בעלי חיים שומר את העקבות החיוביות שנוצרו כאשר הם היו אנושיים. כאשר האנרגיה הקארמתית להיות חיה נגמרת - לידה מחדש בצורות הקיום התחתונות והעליונות הן זמניות, לא נצחיות - אז יתכן שהעקבות החיוביות יבשילו, ויגרמו להם לשוב ולהיוולד כבני אדם.

הבודהה הסביר על קיום מגוון צורות החיים בחמלה, על מנת ליידע אותנו על ההשפעות האפשריות של פעולותינו בטווח הארוך. בעזרת הידע הזה, נשים לב למה שאנחנו חושבים, אומרים ועושים, ונקדיש את הזמן לפתח את תכונותינו הטובות. הבודהה הבחין:

סבל נובע אך ורק מהתודעה הבלתי מרוסנת שלנו עצמנו. אם ברצוננו להשיג מצב אמתי של אושר, הדרך הטובה ביותר היא לאמן את עצמנו בחיסול מצבי התודעה השליליים שלנו.

חלק 4 הפוטנציאל שלנו לגדילה

1.      טבע הבודהה: טוב לבנו הטבעי

ראינו שמצבנו הוא מצב של בעיות חוזרות ונשנות. אף קבענו את הסיבות לכך: בורות, הרגשות העוכרים הנובעים ממנה, והפעולות שהמניע להן הוא הרגשות העוכרים. כעת, אפשר ונתהה, “האם יתכן ואנשים מבולבלים, שנאחזים וכועסים יגשימו הארה אי פעם? האם יש דרך לצאת מהקיום המחזורי? אם כן, מהי?”

כן, ניתן לשחרר את עצמנו מהמעגל של הבעיות החוזרות והנשנות. ביכולתנו להגשים מצב של שלום ושמחה מתמשכים, בו נוכל לנצל את כל תכונותינו הטובות לתועלת הזולת. הדבר אפשרי כיוון שיש בנו את טבע הבודהה, טוב לבנו שאינו ניתן להשמדה. בנוסף, יש לנו חיי אנוש יקרים, המאפשרים לנו את ההזדמנות להגשים את טבע הבודהה שלנו. אלה הנושאים של שני הפרקים הבאים.

האם אי פעם עמדת על הר והסתכלת על שמיים צלולים וריקים לחלוטין? הרגשת המרחב, השלווה והבהירות מעוררת כבוד והשראה. אך כאשר אנו מציצים מעלה לשמיים ממרכז העיר, המראה מוגבל על ידי הבניינים הגבוהים סביבנו, ואין ביכולתנו לראות את השמיים בגלל העננים והזיהום המסתירים אותם. מנקודת המבט של השמיים, דבר לא השתנה. השמיים עדיין טהורים, ריקים, ומלאים באור. אך אין ביכולתנו לראות זאת; השקפתנו צרה, והשמיים מוסתרים על ידי עננים וערפיח.

טבע תודעתנו דומה. בטבעה המוחלט, תודעתנו טהורה וללא רבב. העננים המונעים מבעדנו לראות את הטבע האמתי של התודעה, הם הרגשות העוכרים, כגון היאחזות, כעס ובורות, כמו גם העקבות של הפעולות שנעשו תחת השפעתן.

השמיים והעננים אינם אותם ההוויה. הם אינם מאוחדים ללא היכולת להפריד ביניהם. העננים והזיהום הם מערפלים זמניים, שניתן להפיג, ולגלות את השמיים הצלולים והריקים. בדומה, הרגשות העוכרים, והעקבות של הפעולות שנוצרו על ידיהם, אינם הטבע המוחלט של התודעה. ניתן לטהר ולבטל אותם לעד, ובכך לאפשר לנו לראות ולהתאחד עם טבענו הנרחב.

כיצד נדע שהרגשות העוכרים והעקבות של מעשינו אינם טבע התודעה? אם כעס, לדוגמה, היה טבע התודעה, תמיד היינו כועסים. אך המצב שונה: הכעס שלנו בא והולך. אף העקבות הקארמתיות שלנו אינן טבע התודעה, כיוון שניתן לטהר ולהסיר אותן.

האם ניתן לחסל את כעסנו לעד? כן, הדבר אפשרי, כיוון שכעס הוא תודעה כוזבת, גישה המבוססת על תפיסה מוטעית. כעס נובע מכך שאנו משליכים תכונות שליליות על אנשים ודברים. אנו מפרשים מצבים באופן מוטעה, כך שנדמה שהם מזיקים לנו. בגלל שאנו שקועים בהשלכות שלנו לגבי אחרים, אנו מחליפים את תכונותיהם בהשלכותינו, וכועסים על מה שאנו עצמנו הלבשנו עליהם. הטרגדיה היא, שאיננו מודעים לתהליך הזה, ובשוגג מאמינים שהאדם גס-הרוח והבלתי מתחשב שאנו רואים, באמת קיים.

על ידי פיתוח החכמה, נלמד להכיר בכך שאויב חיצוני הוא השלכה מופרזת של התודעה המוטעית שלנו עצמנו. או אז ייעלם כעסינו באופן טבעי, כיוון שחכמה אינה יכולה להתבטא בו זמנית עם כעס הנובע מבורות.

רגשות עוכרים כגון כעס, קנאה, ויהירות, מבוססים על היסוד הלקוי של השלכות לא נכונות, ולכן ניתן להפיגם. לתכונות חיוביות כגון סבלנות, אהבה, וחמלה, יש בסיס תקף, כיוון שהן מכירות בתכונות הטובות שיש לכל בעלי התודעה האחרים. לכן לעולם לא ניתן לעקור גישות אלה מזרם התודעה, אלא אפשר לפתח אותן עד אינסוף.

לכל בעל תודעה יש את האפשרות להיות לבודהה, כיוון שלכל אחד מאתנו יש שני סוגים של פוטנציאל בודהה. האחד הוא הטבע המוחלט של התודעה, הדרך שבה התודעה קיימת. תופעה זו היא על דרך השלילה, ההיעדרות, או חוסר הקיום של התודעה בדרכים דמיוניות. הסוג השני של הפוטנציאל הוא כתופעה חיובית, קיום הטבע היחסי של התודעה שלנו, האיכויות הקיימות של התודעה.

הטבע המוחלט של התודעה נקרא פוטנציאל הבודהה הטבעי. הוא דומה לחלל נרחב וריק. כלומר, הטבע המוחלט שלנו מרוקן מכל הדרכים הדמיוניות של הקיום. הוא ריק מכל ההשלכות הכוזבות של היותו ללא שינוי או עצמאי. התודעה חופשיה מכל קיום עצמאי ופנימי. נקודה זו תוסבר בפרק על החכמה.

הטבע המוחלט של התודעה נקי מרגשות עוכרים. הוא משולל התחלה וסוף. דבר אינו יכול להרוס אותו. אף אחד לא יכול לקחת אותו מאתנו. טבע ריק זה של התודעה הוא זכותנו המולדת. בידיעה זו טמון ביטחוננו העצמי, כיוון שאנו יכולים להיות לבודהות.

כרגע טבע הבודהה הטבעי שלנו מעורפל על ידי הרגשות העוכרים. ככל שנסלק אותם על ידי כך שנתרגל את הדרך הרוחנית, כך טבע הבודהה שלנו יהיה מורגש יותר.

הסוג השני של פוטנציאל הבודהה, הוא פוטנציאל הבודהה המתפתח. פוטנציאל זה כולל את טבע התודעה היחסי - הצלילות והמודעות שלה - וכן את המצבים הנפשיים החיוביים, כגון החמלה.

התודעה היא הוויה חסרת צורה. היא אינה מורכבת מאטומים או מחומרים גשמיים. היא צלולה בכך שהיא מאירה או מבהירה דברים. היא מודעת בכך שיש לה את היכולת להכיר או להבחין בדברים.

כעס וחמלה הם מצבי תודעה, ולכן הם צלולים ומודעים. טבע זה של צלילות ומודעות הינו חלק מפוטנציאל הבודהה המתפתח שלנו. אף על פי כן, הכעס עצמו אינו חלק מפוטנציאל הבודהה שלנו, כיוון שהוא מבוסס על תפיסות כוזבות הניתנות לסילוק.

מצד שני, חמלה אינה מבוססת על השלכות כוזבות, ולכן ניתן לפתחה עד אינסוף. כמו כן, ניתן להעצים עד אינסוף את מצבי התודעה האחרים אשר מבחינים בדברים בצורה מדויקת - אהבה, סבלנות, בטחון עצמי, חוסר היאחזות, התחשבות בזולת, מאמץ נלהב, וכן הלאה. תכונות טובות אלה, הקיימות בנו ברגע זה, יתפתחו ככל שנתקדם בדרך הרוחנית. בסוף הדרך הן יהיו לתודעת הבודהה שנהיה. מסיבה זו הן נקראות גם טבע הבודהה המתפתח. הלוגיקן ההודי, המלומד והחשוב, דהרמאקירטי, אמר:

טבע התודעה הוא אור צלול.

המערפלים זמניים.

דהרמאקירטי מחזק את האפשרות שלנו להיות לבודהות בכך שהוא מצהיר שטבע תודעתנו הוא אור צלול. יש לכך שתי משמעויות המקבילות לשני סוגי פוטנציאל הבודהה. ראשית, התודעה היא אור צלול בכך שהיא מרוקנת מכל דרכי קיום דמיוניות. כאשר חכמתנו תבחין ישירות באור צלול זה, כלומר בחוסר הקיום העצמאי והפנימי, נהיה מסוגלים לעקור לחלוטין את הרגשות העוכרים משורשם.

שנית, התודעה היא אור צלול, כיוון שטבע הצלילות והמודעות תמיד קיים בה. הרגשות העוכרים והעקבות הקארמתיות שלנו אינם מעורבבים עם הטבע הצלול והמבחין של תודעתנו. במלים אחרות, אנחנו לא הכעס שלנו; אנחנו לא התכונות השליליות שלנו. אלה מערפלים שניתן להסיר.

נושא טבע הבודהה עמוק, כך שיתכן ובהתחלה לא נבין אותו כהלכה. אך נוכל לקבל מושג על הפוטנציאל והיופי הפנימי שלנו, טבע הבודהה שלנו, אשר מעורפל זמנית על ידי ענני כעס, היאחזות ורגשות עוכרים אחרים. כאשר נתחיל להסיר את העננים, המשמעות של שני טבעי הבודהה שלנו יתבהרו. הוואז’רה טנטרה אומר:

בעלי תודעה הם פשוט בודהות

אך הן מעורפלות על ידי כתמים זמניים.

כאשר מסירים את אלה, הם בודהות.

אין משמעות השורה הראשונה שאנחנו כבר בודהות, מפני שאז היינו בודהות עם בורות! המשמעות היא שיש לנו את שני סוגי טבע הבודהה. כאשר נסלק את המערפלים מזרם תודעתנו, המשך התודעה הנוכחית שלנו תהפוך לתודעת הבודהה אשר נהיה.

כך, לבודהיזם יש השקפה מאד חיובית ואופטימית לגבי החיים והטבע האנושי. לכל אחד ואחת מאתנו יש בתוכו ובתוכה את זרעי השלמות, פוטנציאל הבודהה הטבעי והמתפתח, אותם לא ניתן לגנוב או להרוס. לעולם אין סיבה שנרגיש חסרי תקווה או יכולת. כיוון שפוטנציאל הבודהה שלנו בלתי נפרד מאתנו, תמיד יש בסיס לביטחון עצמי ושאיפה חיובית.

כרגע פוטנציאל הבודהה שלנו רדום בתוכנו, מכוסה על ידי ענני הרגשות העוכרים והעקבות הקארמתיות שלנו. לעתים פוטנציאל הבודהה שלנו מדומה לדבש המוקף על ידי דבורים כועסות, או זהב טהור העטוף בזוהמה. הדבורים והזוהמה, בדיוק כמו הרגשות העוכרים ועקבות פעולותינו, הם מערפלים זמניים.

כיצד נסיר אותם? על ידי כך שנלך בדרך שהבודהה תיאר: נטפח חכמה וחמלה. החכמה המכירה בריקות מאפשרת לנו להבחין בפוטנציאל הבודהה הטבעי שלנו, הריק מדרכי קיום דמיוניות. חמלה היא גישה מציאותית השואפת שכולם יהיו חופשיים מכל הנסיבות הבלתי מספקות והאומללות. החלטיות להשתחרר מהבעיות החוזרות והנשנות שלנו, היא הצעד הראשון בדרך. היא מכשירה את הקרקע לפיתוח החמלה והחכמה שלנו, ובכך מאפשרת לפוטנציאל הבודהה שלנו לפרוח. ביכולתנו ללמוד את הטכניקות לטיהור ופיתוח תודעתנו על ידי כך שנלמד את שיעורי הבודהה.

2.      חיי אנוש יקרים: ניצול הזדמנות טובה

לעתים, יתכן שנהיה מדוכאים כיוון שנדמה שלחיינו אין כל כיוון, או שיש מכשולים רבים מדי להפיכת חיינו לבעלי משמעות. אך כאשר נשקול את החירות וההזדמנויות שיש לנו, נתמלא בתדהמה ובשמחה. נבין כי המניע לדיכאון הוא בעצם השקפה צרה. כאשר נזהה את ההזדמנויות שלנו, מיד נרגיש שמחים יותר.

כבני אנוש, יש לנו את האינטליגנציה להבין את עולמנו. למרות שבני אנוש לפעמים מנצלים את האינטליגנציה שלהם לרעה, קיים הפוטנציאל להשתמש בה בדרכים מועילות. התקדמות טכנולוגית וחומרית אינן הדרכים היחידות להשתמש בפוטנציאל האנושי שלנו. למרות שטכנולוגיה פתרה בעיות רבות, היא אף יצרה בעיות חדשות. ישנן מדינות בהן רמת החיים גבוהה, אך האזרחים אינם לגמרי מאושרים. הם עדיין סובלים מפגעים חברתיים ונפשיים, דאגות וסכסוכים.

המצב הוא כזה מפני שהגורמים הבסיסיים של הקשיים שלנו - הבורות, הכעס, וההיאחזות שלנו - לא הוסרו. כל עוד הרגשות העוכרים האלה קיימים אצלנו, לא נהיה מרוצים, ללא קשר למידת השפע בסביבתנו. כך, מנקודת המבט הבודהיסטית, הדרך המועילה ביותר להשתמש באינטליגנציה שלנו, היא לפתח אלטרואיזם וחכמה היודעת את טבענו המוחלט. כאשר תודעתנו שלווה, נהיה מאושרים בכל מקום. בנוסף, תהיה לנו היכולת ליצור סביבה שלווה יותר.

למרבה הצער, רוב האנשים - כולל אותנו - אינם מודעים לפוטנציאל שלהם, וכתוצאה מכך, אינם מפתחים אותו. לעתים קרובות אנו לוקחים את האינטליגנציה האנושית שלנו כמובנת מאליה. לפעמים אנו נחרדים מפני שיש אנשים המנצלים את האינטליגנציה שלהם לרעה. אך כאשר נבין כיצד האינטליגנציה שלנו יכולה להפוך את חיינו ואת חיי הזולת למאושרים יותר, נתמלא במרץ, שמחה והשראה אשר יניעו אותנו להשתמש ביכולתנו.

לא זו בלבד שאנו אנושיים, לרובנו יש שימוש מלא בחושינו. יש לנו את היכולות לראות ולשמוע, אשר נותנות לנו גישה אדירה למידע, ומאפשרות לנו ללמוד בקלות על הדרך ההדרגתית להארה. יתרה מזה, המוח שלנו פועל היטב, כך שיש לנו יכולת אדירה ללמוד, לחשוב ולמדוט. לעתים קרובות אנו לוקחים יכולות אלה כמובנות מאליהן, אך אם נהרהר באפשרות ששמיעתנו, ראייתנו, או האינטליגנציה שלנו היו לקויות, נבין עד כמה אנו ברי מזל.

המשמעות אינה שאנשים עיוורים או חרשים אינם יכולים להתקדם בדרך להארה. מובן שהם יכולים, כיוון שיש להם את שני סוגי טבע הבודהה. אך קל יותר ללמוד את הדהרמה כאשר חושינו בריאים. אלה בינינו היכולים לראות ולשמוע היטב, צריכים להעריך את מזלם הטוב.

כמו כן, אנו חיים בעולם שבו שיעורי הבודהה קיימים. לא זו בלבד שהבודהה תיאר את הדרך, שיעוריו אף תורגלו והועברו ממורה לתלמיד במשך 2,500 שנה של מסירה רצופה, עד לעצם היום הזה. אם שיעורי הבודהה היו נהרסים על ידי דיכוי פוליטי, או על ידי אלה המחפשים תהילה ועושר, לא היינו יכולים לתרגל אותם יותר. אולם דברים אלה לא התרחשו, והיום יש לנו גישה למסורות בודהיסטיות רבות.

מאסטרים חשובים רבים אשר הגשימו את התובנות של הדרך חיו בעבר, ועדיין קיימים. ההתנסות שלהם מוכיחה שניתן להגיע לשחרור והארה, ושהדרך אותה לימד שקיימוני בודהה מביאה לתוצאות הרצויות לנו. כמו כן, הרבה מורים רוחניים גדולים חיים היום, ויכולים להדריך אותנו ולשמש לנו דוגמה.

אנו ברי מזל מפני שאנו חיים במקום בו יש ביכולתנו ליצור קשר עם מורים רוחניים ושיעורים. יש לנו חופש דתי, כך שאנו יכולים ללמוד ולתרגל את אמונתנו. תארו כמה נורא היה אילו הייתה לנו את השאיפה העמוקה לפתח את עצמנו, אך היינו חיים במדינה ללא חופש דת! כעת יש לנו את ההזדמנות ללכת למרכזים בודהיסטים, ללמוד מדיטציה, להקשיב להרצאות ולהשתתף בסדנאות. יש לנו גישה למורים מוסמכים, כמו גם לספרים, קלטות אודיו ווידאו, ושכתובי הרצאות בודהיסטיות.

מצדנו, אנו מעוניינים בהתפתחות אישית ובהפיכת חיינו לבעלי משמעות עבור הזולת. פתיחות זו היא תכונה חיובית שעלינו להעריך לגבי עצמנו. לאנשים רבים אין נטיות כאלה, והם אינם בוחנים את משמעות החיים והמוות לעולם. למרות שהדבר אותו הם מחפשים הנו אושר, בדרך כלל הם יוצרים בחייהם פעולות הרסניות, אשר גורמות לנסיבות בלתי רצויות בעתיד. כיוון שמעולם לא התעניינו בסילוק המערפלים ופיתוח הפוטנציאל שלהם, אנשים כאלה מתים עם דאגות וחרטות. למרות שאיננו יכולים לומר בביטחון שחיינו מסודרים ותודעתנו שלווה, אנו יכולים להעריך את העובדה שיש לנו את העניין והנטייה להתפתח בכיוון הזה.

יתכן ולאנשים מסוימים עם נטיות כאלה, חסרות הנסיבות החומריות והכספיות לפעול למימוש מטרותיהם הרוחניות. אם היינו רעבים ללחם, חסרי בית, וחסרי כל, היה לנו קשה יותר לתרגל, כיוון שקודם היינו צריכים לדאוג לנסיבות הגשמיות. אך לרובנו יש מצב גשמי נוח יחסית, שבו אנו יכולים ללמוד ולתרגל. למרות שיתכן ונרגיש חוסר ביטחון כלכלי, אם נשווה את מצבנו לזה של אחרים, נבין עד כמה אנו ברי מזל בעצם.

כדאי שנכיר בכך שאנו חיים בסמוך לאחרים אשר להם נטיות דומות כלפי התפתחות אישית ושרות לזולת. חברים רוחניים אלה מהווים תמיכה חשובה לתרגול שלנו, כיוון שאנו יכולים לדון במה שאנו לומדים, ולשתף אותם בחוויות שלנו. דבר זה מענג ואף חיוני, מפני שלפעמים אנו מתייאשים או מבולבלים, וחברינו לדהרמה מסייעים ללבות את מרצנו מחדש. אנו ברי מזל שיש לנו חברים כאלה, או שאנו חיים במקום בו נוכל לפגוש אותם.

בנוסף, קהילות הסאנגה של הנזירים והנזירות נותנים לנו מודלים טובים לחיקוי. למרות שיתכן ולא נרצה את אותו סגנון החיים שהם בחרו, נוכל להפיק תועלת מהדוגמה שלהם ומההתנסות והידע שיש להם לגבי הדרך.

אם ניקח רגע להעריך את הנסיבות הטובות שיש לנו בתקופת חיים זו, נתמלא בתדהמה ובשמחה. חשוב לשקול את היתרונות במצבנו הנוכחי, כיוון שאז נפסיק לקחת אותם כמובנים מאליהם, ונתחיל לנצל אותם. אם נחשוב אך ורק על המכשולים ומה שחסר לנו, ניכנס לדיכאון. דיכאון מונע מבעדנו את השימוש בתכונותינו הטובות, מפני שאיננו מכירים בהן, ואנו שקועים מדי ברחמים עצמיים. זהו בזבוז מצער של פוטנציאל אנושי. ניתן לפעול נגדו על ידי כך שנזכור את תכונותינו הטובות וההזדמנויות שיש לנו.

באם פוטנציאל הבודהה היקר מפז נשאר שקוע בזיהום הרגשות המפריעים והעקבות של פעולותינו, באם הטבע הנרחב של תודעתנו נשאר חבוי מאחורי העננים המערפלים, תלוי בנו. זהו היופי בחיינו האנושיים: יש לנו את פוטנציאל הבודהה שאינו ניתן להשמדה, המהווה חלק מאתנו מאז ומעולם, ויש לנו את ההזדמנות המושלמת להגשים ולפתח אותו בתקופת חיים זו. הבודהה לימד את הדהרמה, את השיטות להגשמת הפוטנציאל שלנו, בחמלה רבה. יש לנו את התמיכה והסיוע של הסאנגה להדריך אותנו. אך עלינו לפעול בעצמנו. רק אז נתקדם בדרך אל האושר.

ניצול חיינו להתקדמות בדרך

ישנן מספר דרכים לנצל את חיינו להתקדמות בדרך אל האושר. למרות שכולנו רוצים אושר עכשיו, כאשר אנו דוחקים ורודפים אחר אושר זה, הוא נשמט מידנו. לעומת זאת, אם אנו מסתפקים במה שיש לנו, ובו זמנית מתכוננים לעתיד, נהיה מאושרים יותר עכשיו, וגם בעתיד.

אחת הדרכים להתקדם בדרך היא לתרגל רגע אחר רגע בפעילותינו היומיומית. כאשר אנו מתעוררים, במקום לחשוב, “מה אני צריכה לעשות היום?” או “אני רוצה קפה”, מחשבתנו הראשונה ביום יכולה להיות, “במידת האפשר, לא אפגע באחרים היום. במידת האפשר, אסייע להם”. זוהי מחשבה פשוטה, אך התחלת היום בצורה כזו משנה את הדרך בה אנו חיים מקצה אל קצה. מחשבה זו, להוקיר את הזולת ולהימנע מלפגוע בהם, נותנת לנו מניע חיובי וכיוון ברור לכל פעילויות היום. אם ניתקל במצב מטריד במשך היום, נוכל לזכור את המוטיבציה של הבוקר. מעשה זה עוזר לנו לפעול בצורה מועילה ולהימנע מכעס, גאווה וקנאה.

בנוסף, ביכולתנו לטפח במשך היום את המניע, “אני הולכת לפעול לתועלתם של אחרים. אני שואפת לצמצם את מגבלותיי ולפתח את הפוטנציאל שלי לחלוטין, כדי שאוכל לסייע לזולת בדרך היעילה ביותר.” כך נוכל להפוך פעולות חסרות משמעות לכאורה, לחלק מהדרך להארה. פעולה יכולה להתבצע בזמנים שונים עם מניעים שונים. בהתאם למניע שלנו נהיה שמחים או אומללים, ופעולתנו תהיה בעלת או חסרת ערך.

למשל, נוכל לנקות את הבית בחוסר רצון, עם המחשבה הנלווית שהלוואי והעבודה הלא נעימה תיגמר כבר, ונוכל לעשות משהו מהנה. במקרה זה, לא נהיה שמחים בזמן העבודה, ופעולת הניקיון תהיה ניטרלית, לא מועילה ולא הרסנית. מצד שני, אם נחשוב, “נחמד לנקות את הבית כדי שמשפחתי תוכל ליהנות מסביבה נעימה”, אז נשמח לשאוב אבק ולטאטא. בנוסף, אם נתאר שאנו מנקים את הלכלוך של הרגשות העוכרים מתודעתם של כל בעלי התודעה, אז רחיצת הרצפות הופכת למדיטציה! כך פעולתנו הופכת לפעולה מועילה, ועקבות חיוביות נשארות בזרם התודעה.

על ידי כך שאנו יוצרים מוטיבציה טובה בבוקר, ומהרהרים בה במשך היום, נמצא שמשאלתנו לעזור לאחרים ולא לפגוע בהם עולה ביתר קלות ומעמיקה. הדרך להארה היא דרך איטית והדרגתית המתפתחת מיום ליום. כל בוקר הוא הזדמנות חדשה לטפח את תכונותינו הטובות, וכל רגע ביום הוא אפשרות לחיות אותן.

הדרך השנייה בה אפשר לנצל את חיינו על מנת להתקדם בדרך, היא להתכונן למוות ולתקופות חיים עתידיות. למרות שיש אנשים המהססים לחשוב על המוות, מועיל לעשות זאת, כיוון שכך אפשר להתכונן אליו. המחשבה שיום אחד נמות אינה מחשבה שמעוררת דיכאון, אלא מחשבה מציאותית. מוות מפחיד רק כשאין לנו דרך להתייחס אליו כראוי.

לעומת זאת, אם נדע כיצד להתכונן למוות, ומה לעשות כאשר הוא מגיע, לא יהיה צורך בפחד. למעשה, הוא יכול להיות מלא באושר. אם נדאג לכך שחיינו יהיו מועילים כעת, לא יהיה לנו על מה להתחרט כאשר יגיעו אל סופם. נוכל למות בשלווה ובאושר.

הדרך הבסיסית להתכונן למוות ותקופות חיים עתידיות, היא להימנע מפעולות הרסניות ולבצע פעולות מועילות. ההתייחסות כאן היא בעיקר להימנע מעשר הפעולות השליליות (ראו את הפרק על התנהגות אתית), ולחיות בהתאם לערכים אתיים. כאן אף כלולים טיפוח טוב לב אוהב כלפי הזולת ועשיית כל שביכולתנו על מנת לעזור.

הדרך השלישית להפוך את חיינו לבעלי משמעות, רחבה יותר. בעוד שתחילה נתכונן לתקופות חיים עתידיות, כעת נשאף לשחרור מהמחזור הבלתי נשלט של לידות מחדש והבעיות החוזרות והנשנות. מעבר לכך, נוכל להגשים הארה מלאה של בודהה, מצב בו כל המערפלים הוסרו וכל התכונות הטובות פותחו לחלוטין. שחרור ממומש על ידי תרגול התנהגות אתית, ריכוז, וחכמה (הנקראים גם שלושת התרגולים הגבוהים). כאשר אלה מצטרפים לכוונה האלטרואיסטית להגשים הארה על מנת להועיל לכל בעלי התודעה, אזי מגיעים להארה.

יתכן כי מטרות אלו נראות נשגבות, אך יש לנו את ההזדמנות להגשים אותן. לפעמים אנו ממעיטים ביכולתנו ומגבילים את מטרותינו ללא צורך. כאשר נהרהר בכך שלכל המאסטרים הגדולים של העבר והאנשים אותם אנו מעריצים היו חיי אנוש יקרים כמו שלנו, נוכל להכיר בפוטנציאל שלנו להגשים את שהם הגשימו. חשוב שנזהה את הפוטנציאל שלנו ונשמח בו. כמו שאמר המתרגל ההודי אריידווה:

כאשר אנו משיגים חיי אנוש יקרים, אנו מקבלים את היכולת המדהימה לא רק לשחרר את עצמנו מהסבל של הקיום המחזורי לעד, אלא גם להגשים את מצב ההארה, בו נוכל לשחרר אינספור בעלי תודעה מסבל. אין דבר המשתווה לחיי אנוש יקרים אלו. מי יבזבז לידה מחדש שכזו?

בכך שננצל את ההזדמנות האדירה שלנו, נחווה את התוצאות המאושרות של השיפור העצמי. נגשים מצב המשוחרר לחלוטין מכל בעיות, בו נוכל להיות לתועלת לכל בעלי התודעה האחרים, על ידי כך שנראה להם את הדרך לאושר, אליו יוכלו להגיע דרך הגשמת פוטנציאל הבודהה שלהם.

שלוש דרכים לניצול חיי האנוש היקרים שלנו להתקדמות בדרך

המטרה בדרך

הדרך להגשים אותה

1. להפוך את חיינו לבעלי משמעות בכל רגע ורגע.

פיתוח הכוונה האלטרואיסטית בכל בוקר; שימת לב לפעולותינו במשך היום; הפיכת כל אירוע להזדמנות לצמיחה.

2. למות בשלווה ולהשיג לידה מחדש טובה.

חיים אתיים: הימנעות מפעולות הרסניות וטיפוח פעולות מועילות.

3. להגשים אושר בר קיימא

א. שחרור מהקיום המחזורי

תרגול שלושת התרגולים הגבוהים: התנהגות אתית, ריכוז וחכמה.

ב. הארה מלאה (מצב הבודהה)

תרגול שלושת התרגולים הגבוהים ושש השלמויות - נדיבות, התנהגות אתית, סבלנות, מאמץ נלהב, מדיטציה מייצבת וחכמה - עם מניע אלטרואיסטי.

חלק 5 הדרך להארה

1.      ארבע אמיתות הנעלים: שיעורי הישויות המוגשמות

המסר של הבודהה הנו מסר של שמחה. הוא מצא אוצר ורוצה שנלך בדרך המובילה אל האוצר. הוא אומר לאדם שהוא בחשכה עמוקה, אך הוא אף אומר לו שישנה דרך המובילה אל האור. הוא רוצה שנתעלה מעל לחיי חלומות אל חיים גבוהים יותר, היכן שהאדם אוהב ואינו שונא, היכן שהאדם מסייע ואינו פוגע. המשיכה שלו אוניברסאלית, כיוון שהוא פונה להגיון משותף בכולנו: ‘אתם אלה החייבים לעשות את המאמץ. הגדולים מן העבר רק מראים את הדרך.’ הבודהה הגשים הרמוניה עילאית של חזון וחכמה בכך שהעמיד אמת רוחנית למבחן החיוני של התנסות; ורק התנסות יכולה לספק את התודעה של האדם המודרני. הוא רוצה שנביט ונהיה ערניים, והוא רוצה שנחפש ונמצא.

- חואן מסקנו, אקדמאי ומחנך ספרדי

מרצה באוניברסיטת קיימברידז’

בשיעור הראשון שלימד הבודהה, הוא תיאר את התובנות אליהם הגיע באמצעות ארבע עובדות לגבי הקיום. עובדות אלה ידועות כארבע אמיתות הנעלים. ארבע האמיתות הן: (1) אנו חווים חוויות לא רצויות (אמת הסבל). יש לזהות את החוויות הבלתי מספקות האלה. (2) לחוויות אלו יש סיבות: הבורות והרגשות העוכרים (אמת הסיבה). יש לזנוח סיבות אלו. (3) קיים מצב של שלווה בו כל החוויות הבלתי רצויות והסיבות להן הופסקו (אמת ההיפסקות). יש להגשים את הפסקת כל אחד מהרגשות העוכרים. (4) ישנה דרך אשר תוביל אותנו למצב זה של שלווה (אמת הדרך). את הדרך יש לתרגל.

זיהוי הנסיבות הבלתי רצויות

תרגום העובדה הראשונה כ”אמת הסבל” מטעה, כיוון שהמושג “סבל” מרמז על כאב עצום. כך שכאשר אנו שומעים שהבודהה אמר שהחיים הינם סבל, אנו תוהים למה התכוון, מפני שרוב הזמן רובנו איננו חווים אומללות קיצונית. למעשה, המילה בפאלית ובסנסקריט - “דוקה” (Dukha) - מרמזת שמשהו בחיינו לא יושב טוב. משהו חסר; בקיום שלנו יש נסיבות בלתי מספקות.

רובנו נסכים עם הבחנה זו. אנו יודעים מניסיוננו האישי שכאשר אנו מדברים עם אנשים ליותר מחמש דקות, באם הם עשירים או עניים, מנהיגים או מונהגים, הם בהכרח יתחילו לספר לנו על הבעיות בחייהם. לכל אחד יש קשיים, דברים שאינם מתנהלים כשורה בחייו.

אנו חווים מצבים בלתי מספקים: איננו מקבלים את שאנו רוצים, או שאנו מקבלים את מה שאיננו רוצים. בעוד שעלינו להתאמץ כדי להשיג את שאנו אוהבים, הדברים אותם איננו אוהבים מגיעים אלינו ללא כל מאמץ, מבלי שביקשנו אותם או עבדנו להשיגם! אפילו כשאנחנו מקבלים את הדברים אותם אנו רוצים, הם אינם מחזיקים מעמד לנצח. רכושנו נשבר או יוצא מהאופנה. אין ביכולתנו להיות תמיד עם האנשים אותם אנו אוהבים. בסופו של דבר אפילו מערכות היחסים הכי יקרות לנו מסתיימות, אם בפרידה ואם במוות.

פרט לבעיות אלה, ישנו המצב הבסיסי בו אנו נולדים, חולים, מזדקנים ומתים. מעצם טבעו גופנו נהיה חולה: מי מאתנו מכיר אדם שמעולם לא חלה? בנוסף, אנו מזדקנים מבלי שנבחר בכך. מהרגע בו אנו נולדים אנו מזדקנים. אין דרך לעצור את הזמן, ואין בכוחם של אף מתיחות פנים והרמת משקולות למנוע את התהליך הטבעי של ההזדקנות. הדבר היחיד שאנו יודעים בוודאות בחיינו, זה שנמות, מפני שאין אף אחד שיכול להימנע ממוות.

אף לא אחת מנסיבות אלה מושכת במיוחד, נכון? אנו מנסים לעשות את חיינו לנפלאים ומרגשים בדרכים מלאכותיות: אנו יוצרים קניונים, דיסנילנד, תחרות מלכת היופי, סעודות מטעם העבודה, מפגשים משפחתיים וכן הלאה. אף על פי כן, כשאנו כנים עם עצמנו, אנו חייבים להודות שמצבנו אינו מאה אחוז בסדר. אנו תמיד מרגישים שמשהו חסר, ואנו מחפשים יותר, ויותר טוב.

הבודהה לא תיאר את הבעיות והקשיים האלה במטרה לדכא אותנו. הם קיימים גם אם נחשוב וגם אם לא נחשוב עליהם. אולם בכך שנכיר בטבע הבלתי מספק של קיומנו, נוכל לפעול לשנותו. הבודהה דן בנושא הסבל כדי להניע אותנו לשנות את החוויות הבלתי מספקות שלנו. הבודהה דימה את מצבנו הנוכחי למצבו של אדם החולה במחלה אנושה. התעלמות מהמחלה לא תגרום לה להעלם. החולה חייבת קודם כל להודות בכך שהיא חולה ולבקש ייעוץ רפואי. לאחר מכן היא תוכל להחלים על ידי כך שתשתמש בתרופות. הדבר נכון גם לגבי החיים. למרות שבהתחלה אולי לא נרצה לחשוב על חוסר הסיפוק שבמצבנו, חשיבה כזו יכולה לדרבן אותנו לחפש פתרונות. בנוסף, יתכן ונרגיש הקלה בכך שאנו כנים עם עצמנו. בכך שנראה שביכולתנו לשפר את המצב, נתעודד ונתחזק.

הסיבות שעלינו לזנוח

על מנת לשנות את המצב, עלינו להיפטר מהסיבות המובילות אליו: רגשות עוכרים כגון בורות, כעס והיאחזות. כאשר רגשות אלה עולים בתודעתנו, אנו אומללים, ופועלים בדרכים הגורמות לאחרים להיות אומללים. פעולות אלה יוצרות את הסיבות לכך שנחווה מצבים לא נעימים עכשיו ובעתיד.

ניתן להיפטר מהרגשות העוכרים, כיוון שהם מבוססים על יסודות הבורות. אם נלך בדרך ההתנהגות האתית, הריכוז והחכמה, נוכל להיפטר מהרגשות העוכרים ותוצאותיהם הבלתי נעימות אחת ולתמיד. כאשר נעשה זאת, נהיה חופשיים להיות במצב של שלווה ואושר. אותם הנעלים שראו את אמיתות הדרך בכך שהגשימו אותה בזרם תודעתם, חוו את התוצאה של אושר וחירות.

הפסקת הבעיות היא שלווה

מצב השלווה, בו הופסקו הרגשות העוכרים, כמו גם ההתנהגות והבעיות הנובעות מהן, נקרא “שחרור” או “נירוונה”. אדם אשר הגשים מצב זה נקרא “ארהט” (arhat). אם נתקדם הלאה ונטהר גם את כל המכשולים העדינים ונפתח את כל תכונותינו החיוביות, נגיע להארה, מצב של בודהה.

יש השואלים “לא משעמם בנירוונה? אין אנו צריכים סבל כדי לדעת מהו אושר?” התשובה שלילית. שעמום הוא תוצאה של בורות והיאחזות, וכיוון שאלה הוסרו כשאנו מגיעים לשחרור, איננו חווים שעמום יותר. כמו כן, כבר חווינו סבל; איננו צריכים להמשיך לסבול על מנת לזהות אושר.

במצב של נירוונה, התודעה שלנו שלווה, מרוכזת וחכמה. אנשים שהגיעו לנירוונה אינם בוהים בחלל ומתנהגים באופן פסיבי. להפך, יש להם משאבים פנימיים אדירים והם מקרינים תחושת חופש ואושר.

הדרך לשלווה

כיצד נוכל להגיע לשחרור והארה? על ידי כך שנלך בדרך המובילה למטרות אלו. יש אפשרויות רבות להסביר דרך זו. אחת מהן היא במושגים של ‘הדרך הנאצלת כפולת השמונה’ - תרגול פעולה, דיבור, אורח חיים, מודעות, ריכוז, מאמץ, השקפה ומחשבה נכונים. ספר זה לא יפרט את ‘הדרך הנאצלת כפולת השמונה’ בהרחבה. יש ספרים מעולים רבים בנושא זה, חלקם מוזכרים בסוף הספר.

אפשרות נוספת לתיאור הדרך היא באמצעות דיון בשלוש תובנות עיקריות: הנחישות להשתחרר, הכוונה האלטרואיסטית להגיע להארה לתועלת כל בעלי התודעה, והחכמה המכירה במציאות. אלה נקראות תובנות כיוון שככל שאנו לומדים ובקיאים בהם, הבנות עמוקות אלו הופכות לחלק מעצמנו ומשנות את השקפתנו לגבי העולם. נדון בשלושת התובנות העיקריות האלו בפרקים הבאים.

2.      הנחישות להשתחרר: פיתוח האומץ להשתחרר ממצב ביש

התובנה העיקרית הראשונה בדרך היא הנחישות להשתחרר מכל הבעיות וחוסר הסיפוק. נחישות זו נובעת מההכרה שמצבנו הנוכחי אינו לגמרי מספק, ושאנו מסוגלים לחוות אושר רב. כך נחליט לשחרר את עצמנו ממצב ביש ולשאוף למצב טוב יותר.

יש המשתמשים במילה “ויתור” או “התכחשות” כמושג המתאר את הנחישות להשתחרר (renunciation). זהו מושג מטעה כיוון שמילים אלו מרמזות על סגפנות. למעשה, זו אינה המשמעות של המושג בסנסקריט או פאלי.

הנחישות להשתחרר היא גישה. אין משמעותה שאנו צריכים לעזוב את המשפחה והעבודה, ללכת לחיות במערה ולאכול סרפד! הנחישות להשתחרר היא קריאה לשינוי הגישה שלנו. אורח החיים אותו אנו בוחרים, הוא סיפור אחר.

כלומר, איך שאנחנו נראים מבחוץ אינו חשוב, מה שבפנים חשוב. חיי סגפנות אינם מבטיחים שלאדם אין שום עניין בתענוגות העולם: אדם יכול לחיות במערה ועדיין לחלום בהקיץ על אוכל או מכוניות ספורט! רכוש חומרי ואנשים אחרים אינם הבעיה. הבעיה היא הדרך בה אנו מתייחסים אליהם.

יש שתי רמות לנחישות להשתחרר. הראשונה היא להשתחרר מכל הבעיות בחיים עתידיים ולזכות בלידות מחדש מוצלחות. הרמה השנייה היא להשתחרר מכל לידה מחדש בלתי נשלטת בקיום המחזורי, ולהגשים שחרור.

מדוע עלינו להתכונן לחיים עתידיים? מה לגבי החיים האלה? יש מספר סיבות לדאגה לחיים עתידיים. ראשית, ההתכוננות לחיים עתידיים באופן אוטומטי הופכת את חיינו הנוכחיים למאושרים יותר. כדי ליצור את הסיבות לאושר בחיים עתידיים, עלינו לחיות בצורה אתית. כאשר נימנע מלהרוג, מלגנוב, משימוש פוגע במיניות שלנו, מלשקר, מלהשמיץ, מלהשתמש במילים קשות, מלרכל, מלחמוד, כמו גם מרשעות ומהשקפות מוטעות, באופן טבעי נהיה אנשים טובים יותר. כיוון שנפסיק לגרום לאחרים נזק, נסתדר טוב יותר עם אחרים והם יאהבו אותנו ויבטחו בנו יותר. כמו כן, נהיה משוחררים מחרטות ורגשות אשם, ותהיה לנו תחושה חזקה יותר של תכלית פנימית.

שנית, התכוננות לעתיד אינה דבר יוצא דופן. רוב האנשים מתכוננים לקראת הזקנה, למרות העובדה שרבים אינם מגיעים לגיל זה. לעומת זאת, התכוננות לחיים עתידיים לעולם אינה מבוזבזת, כיוון שתודעתנו ממשיכה לאחר המוות.

שלישית, כיוון שאיננו יודעים כמה זמן נחיה, יתכן וחיינו הנוכחיים לא ימשכו זמן רב, וחיינו העתידיים יתחילו עוד מעט. כמו כן, כיוון שחיינו הנוכחיים קצרים לעומת תקופות חיינו הרבות בעתיד, זהו צעד נבון להתכונן לחיים עתידיים.

החסרונות בהיאחזות

המכשול העיקרי להתפתחות הנחישות להשתחרר היא ההיאחזות, גישה המגזימה את התכונות הטובות של אדם או דבר, ונאחזת בהן. רובנו דואגים בעיקר לאושרנו בחיינו הנוכחיים. אנו מחפשים אושר בכך שאנו מספקים את החושים שלנו. אנחנו תמיד רוצים לראות דברים או אנשים יפים, לשמוע מוסיקה או מילים ערבות, להריח ניחוחות מבושמים, לטעום אוכל טעים ולגעת בדברים נעימים. אנו מחלקים את העולם לדברים מושכים ולדברים דוחים ללא הרף. אנחנו נקשרים למה שאנו רואים כנעים, ומרגישים דחייה כלפי כל דבר שאנו מחליטים שאינו נעים. עם ראיה כל כך מוגבלת, לתודעתנו אין את המרחב לשקול את אושרנו בחיים עתידיים, או את האושר העילאי שבשחרור.

האירוניה היא בכך שכאשר אנו מחפשים רק את האושר בחיים אלו, אנו מזמינים את התוצאה ההפוכה. על מנת להבטיח את הדברים אליהם אנו נקשרים, ולהימנע מאותם הדברים אשר אנו מרגישים דחייה כלפיהם, יתכן ונתנהג בצורה שלילית ואנוכית. פעולות הרסניות אלה יוצרות בעיות מידיות, ואף משאירות בתודעתנו עקבות אשר יתפתחו לחוויות בלתי נעימות בחיים עתידיים.

לדוגמה, מדוע אנו מותחים ביקורת כעוסה על אנשים אחרים? מתוך היאחזות באושרנו, אנו מתפרצים על אלה אשר נדמה שעומדים בדרכינו. באותו הרגע, לא אכפת לנו אם אנחנו פוגעים ברגשותיהם. לפעמים אנחנו מבקרים אחרים על מנת להרגיש חזקים או כדי לנקום. כשאנו מצליחים לפגוע בהם, אנו שמחים: “הראיתי להם! הם אומללים!” אך איזה מן אנשים אנחנו כשאנחנו שמחים וצוהלים למראה האומללות של הזולת?

כאשר אנו פועלים בצורה שלילית, אנו נהיים מבולבלים מאוד. אם אנחנו גונבים, אנחנו לא מרגישים בנוח עם עצמנו. אנחנו לא ישנים טוב, ודואגים שהרשויות יבדקו את מעשינו. אם אנחנו מנהלים רומן מחוץ לנישואים, אנו מודאגים, משקרים, וממציאים תירוצים כדי לטשטש את מעשינו. מערכת היחסים עם בן/בת זוגנו מתדרדרת, ומתפתח חוסר אמון. ילדינו חושדים שמשהו אינו כשורה ומרגישים חוסר ביטחון ועצבות. הם מאבדים כבוד כלפינו. בנוסף לבעיות שמעשים אלה גורמים בהווה, הם אף משאירים עקבות בתודעתנו אשר גורמות למצבים לא נעימים בעתיד.

כאשר אנו נאחזים מאוד באושר שבחיינו הנוכחיים, יש לנו נטייה להגזים את החשיבות של דברים מסוימים. למשל, אנו חושבים “אני צריכה להרוויח כך וכך כסף כדי להיות מאושרת”. עד שנרוויח סכום זה, נרגיש חוסר סיפוק. אנחנו מגזימים את החשיבות של הכסף, והופכים לאובססיביים בפעולותינו להשיג אותו, תוך שאנו מתעלמים מכל הדברים הטובים שבחיינו. אפילו אם אנחנו משיגים את הכסף, ההיאחזות שלנו גורמת לבעיות נוספות: אנו פוחדים שאחרים יגנבו את כספנו, או דואגים שאנשים נחמדים אלינו רק כיוון שאנו עשירים. אם שוק המניות יורד, אנחנו מגיבים בדיכאון.

החסרונות שבהיאחזות סוקרו בהרחבה בפרקים: “הוצאת הכאב מהיאחזות” ו-“אהבה מול היאחזות”, ולכן לא נחזור עליהן כאן. אך יש צורך להדגיש שהבודהה לא אמר שמושאי החושים הם רעים או מוטעים. הוא עודד אותנו לבחון את ההתנסות האישית שלנו ולהחליט אם הנאות החושים באמת גורמות לנו לאושר אותו אנו מצפים מהן. כמו כן, הוא הדגיש שהבעיה אינה במושאי החושים עצמם, אלא בהיאחזות שלנו כלפיהם.

ללא הבנה אמתית, יתכן ונדבר בשבחי הרעיון של זניחת ההיאחזות בהנאות חושים או אנשים אהובים. לאחר מכן, כשננסה להימנע מערגה לאותו האדם או הדבר, תתקיים בתוכנו מלחמה: רגשותינו יאמרו: “אני רוצה את זה!”, וההיגיון יאמר: “לא! את רעה!” אין טעם במלחמה פנימית שכזו. במקום, אפשר לעצור, לבחון את חיינו, ולהגיע למסקנה שההיאחזות מאמללת אותנו וגורמת לנו לחוסר סיפוק. עם הוכחה ניצחת לחסרונות ההיאחזות, לא נרצה להסתבך אתה יותר.

אושר בהווה ובעתיד

כאשר נבין את הפגמים שבהיאחזות, נהיה נחושים להשתחרר מהאחיזה באושר שבחיים אלה וכל הסבל הנובע ממנו. מובן שעדיין נרצה להיות מאושרים כעת, אך לא נהיה אובססיביים ברצון לקבל את כל מה שאנחנו חושבים שאנו צריכים או רוצים. בנוסף, נזהה את החשיבות של ההתכוננות לחיים עתידיים.

הדרך העיקרית להתכונן לחיים עתידיים ולהיפטר מחוסר השקט שבחיים אלו, היא להתבונן בסיבה ותוצאה - קארמה - על ידי כך שנזנח פעולות הרסניות ונתרגל פעולות מועילות.

על מנת לפעול על פי סיבה ותוצאה, יהיה עלינו לאמן את עצמנו בטכניקות לשם הרגעת היאחזות גסה, כעס, קנאה, בורות, ספק אשלייתי וגאווה. אף על פי שהדרך המוחלטת להרגיע את הרגשות העוכרים האלה היא החכמה המכירה בריקות; למתחילים כמונו, המדיטציה על ארעיות היא תרופת נגד כללית טובה.

מדיטציה על ארעיות כוללת את ההכרה שכל האנשים, הדברים, והמצבים משתנים מרגע לרגע. הם אינם נשארים אותו הדבר. זכירת הארעיות עוזרת לנו להימנע מלהפריז בחשיבות של מה שקורה לנו. לדוגמה, אם אנחנו בהיאחזות כלפי המכונית החדשה שלנו וכועסים כי מישהו שרט אותה, נוכל לחשוב: “מכונית זו משתנה כל הזמן. היא לא תחזיק מעמד לנצח. מהיום שיצאה מהמפעל, מצב המכונית מתדרדר. אני יכולה ליהנות ממנה כל עוד היא כאן. אבל איני צריכה להתעצבן כשפוגעים בה, מפני שהטבע של המכונית הוא שהיא משתנה.”

יש החושבים שזו השקפה פסימית על החיים, ואומרים שכיוון שהכול משתנה, אין למען מה לחיות. נכון שאף לא אחד מהאנשים, הרכוש או המצבים שיש לנו עכשיו מחזיקים מעמד לנצח. זוהי המציאות בה אנו חיים, ואין דרך לשנות אותה. למרות זאת, המשמעות של ארעיות היא שגם דברים חדשים יכולים להתרחש. ארעיות מאפשרת לתינוק חסר אונים לגדול להיות מבוגר בעל מיומנויות. המשמעות של ארעיות היא שהאהבה, החמלה, התבונה והיכולות שלנו יכולות לגדול.

לכל אחד מהרגשות העוכרים יש תרופת נגד מתאימה. להיאחזות, אנו יכולים להרהר בצדדים הלא רצויים של הדבר כלפיו אנו חשים היאחזות, על מנת לאזן את ההגזמה של התכונות הטובות שלו. לכעס, אנו יכולים לזכור שאחרים רוצים להיות מאושרים ולהימנע מסבל בדיוק כמונו. כיוון שהם מבולבלים לגבי הדרך לספק רצון זה, הם פוגעים באחרים. כאשר נבין את מצבם של אחרים ונזכור את טוב ליבם, נפתח סבלנות ואהבה כתגובה לפגיעתם בנו ובאחרים.

תרופת הנגד לקנאה היא שמחה באושר, בתכונות הטובות, ובמעשים הטובים של אחרים. למידה והרהור בדהרמה מרפאה בורות. מדיטציה על הנשימה משחררת אותנו מהפטפוט וחוסר השקט של ספק אשלייתי. על ידי מחשבה על נושא מסובך מאוד נוכל להתמודד עם גאווה, מפני שנראה כמה מעט אנו יודעים. תרופת נגד נוספת לגאווה, היא לזכור שכל מה שיש לנו, וכל שאנו יודעים, בא מאחרים, ולכן אין כל סיבה להיות גאים בדברים אלה.

המשמעות של הרגעת הרגשות העוכרים ופיתוח חוסר-היאחזות אינה שניתן את כל כספנו ונחיה כקבצנים. אנחנו צריכים כסף כדי לתפקד בחברה. אין דבר פנימי בכסף העושה אותו לטוב או לרע. החשיבות היא בגישה שלנו, כך שביכולתנו לפתח השקפה מאוזנת לגבי כסף. אם יש לנו הכנסה טובה, יופי; אם לא, אנחנו עדיין יכולים להרגיש מאושרים ומוצלחים. כאשר יש לנו כסף, נחלוק אותו עם אחרים בשמחה. לא ננסה לקנות חברים או להתגאות ברכושנו, וכך לא נחשוד במניעים של אלה המחפשים את קרבתנו. כיוון שלא נהיה אובססיביים לגבי הצורך שלנו בהכנסה מסוימת, לא נרמה אחרים בעסקים או נוליך אותם שולל במטרה להרוויח יותר. אחרים יבטחו בנו, ולא נתבייש במעשינו.

כמו כן, אין דבר שלילי בעצם השאיפה לחינוך טוב או עבודה טובה. המניע שלנו קובע אם אלה מועילים או לא. אם אנו לומדים או מתאמנים במיומנות עם המניע שהדבר יאפשר לנו להציע שירות לאחרים, התודעה שלנו תהיה שלווה והלימוד יהווה פעולה מיטיבה. עדיין נרצה להצליח במבחנים ובעבודתנו - לא כדי שיהיה לנו שם טוב או כדי שנוכל לנפנף בעושרנו - אלא כיוון שנרצה מיומנות עמה נוכל להיות לתועלת לאחרים ולשפר את החברה שלנו.

בבודהיזם אין התנגדות להתקדמות חומרית או טכנולוגית. התקדמות כזו יכולה לשפר את חייהם של אנשים רבים. לעומת זאת, הדגש בבודהיזם הוא על הצורך שבאיזון בין דאגות חומריות ורוחניות, כיוון שהתפתחות חיצונית בלבד אינה הופכת את העולם למקום מאושר יותר. להרבה חברות מודרניות יש בעיות חברתיות עמוקות וחיים בהן הרבה אנשים אומללים. אם אנו מפתחים אנרגיה גרעינית, אך אין לנו את המוסר לפקח על הדרך בה אנו משתמשים בה, הדבר יכול לגרום ליותר נזק מאשר תועלת. אם אנו חיים בחברות עשירות המתקדמות מבחינה טכנולוגית אך עדיין משועבדים לתשוקות ולכעס שלנו, אין ביכולתנו ליהנות ממה שיש לנו.

לכן הבודהיזם טוען שהתפתחות חיצונית חייבת לבוא יד ביד עם התפתחות פנימית. אנו צריכים ערכים מוסריים, אתיקה טובה וחוש אחריות כלפי רווחת הכלל. בנוסף לטוב לב אוהב וסובלנות, אנו צריכים חכמה. כך נוכל ליהנות מהתקדמות טכנולוגית בעוד שנמזער את תופעות הלוואי הבלתי רצויות שלה.

יתכן והדבר נראה כסתירה, אך ככל שתהיה לנו פחות היאחזות להנאות המוגבלות של חיים אלו, כך חיינו יהיו מאושרים ושלווים יותר! להיות ‘חסרי-היאחזות’, אין משמעו ‘לשקוע’ ולא ליהנות מהחיים. בדיוק ההפך הוא הנכון, מפני שעם חוסר-היאחזות נהיה נינוחים יותר ועצבניים פחות, כך שנוכל להתייחס לסביבתנו ולאחרים בצורה אכפתית יותר. כשנפסיק להיאחז כבתזזית באושרנו המידי, נוכל ליהנות יותר מכל הסובב אותנו.

בואו נרד מהגלגל הענק

הרמה הראשונה של הנחישות להשתחרר, היא הרצון להשתחרר מלידות מחדש אומללות, ומהמעשים השלילים הגורמים ללידות כאלה. אך האם הבטחת לידה מחדש טובה תפתור את כל בעיותינו? האם נמצא אושר מושלם ומתמשך בכל לידה מחדש אותה נקבל?

כאשר נבחן את מה שיקרה לנו בחיים עתידיים, נגלה שגם אם ניוולד מחדש כבני אדם, או כישויות שמימיות עם הנאות חושים נהדרות, זה לא יימשך לנצח. גם בחיים אלו נתקל בבעיות. הבטחת לידה מחדש טובה, אם כך, היא תחליף ארעי למניעת סבל רב. זה עוזר לזמן מה, אך אין למצוא אושר מתמשך באף לידה מחדש בקיום המחזורי.

הדבר דומה להיותנו על גלגל ענק שלא עוצר לעולם: אנו עולים ויורדים שוב ושוב. כל עוד אנחנו תחת השפעת הבורות, הרגשות העוכרים ומעשינו, איננו חופשיים. אנו לכודים בגלגל הענק ומחויבים להסתובב סחור סחור, ולקחת צורת חיים אחת אחרי השנייה ללא בחירה.

הכרה במצב זה תגרום לנו לחשוב שיתכן ויש הרבה דברים יפים לראות בגלגל הענק, אבל זה בעצם די משעמם. נבין שאין שום דבר באף אחת מצורות הקיום אשר שווה להיאחז בו. כל ההנאות בקיום המחזורי הם זמניים, ואינן מפצות על כך ששוב ושוב אנו עוברים לידה ומוות.

מחשבה כזו מובילה אותנו לרמה השנייה של הנחישות להשתחרר. נרגיש ש”זה יפה לקבל לידות מחדש טובות, אך כל עוד אני נולד במקום כלשהו בתוך הקיום המחזורי, אחווה בעיות וקשיים שאיני בוחר. מצב זה בלתי מספק לחלוטין. אני רוצה להשתחרר ממנו!”

אנו כמהים למצב של שלווה ואושר מתמשכים, חופשיים מכל הנסיבות הבלתי מספקות. כאשר נראה שכל הקשיים בקיום המחזורי נגרמים על ידי בורות, רגשות עוכרים, והפעולות שאנחנו עושים תחת השפעתם, נחפש דרך לשחרר את עצמנו מהם ולהיות בנירוונה, מצב של שחרור ואושר. לכן החכם הטיבטי לאמה צונג קאפה אמר ב”בסיס כל המעלות“:

אין כל סיפוק בהנאה מההנאות הגשמיות. הן פתח לכל האומללות. כעת, משהבנתי שהפגם בהנאות הקיום המחזורי הוא שאין לבטוח בהן, הלוואי ואהיה נחוש כלפי האושר שבשחרור - הקנה לי השראה זו!

הדרך לפוגג לחלוטין את הרגשות העוכרים והפעולות שאותם הם מניעים, היא לפתח את שלושת התרגולים הגבוהים: התנהגות אתית, ריכוז וחכמה. באמצעות התנהגות אתית נמנע ממעשים הרסניים. על בסיס זה, נתרגל ריכוז, כדי להרגיע את הרגשות העוכרים הגסים, ולפתח את היכולת לרכז את תודעתנו על כל מושא מדיטציה, למשך כל זמן בו נחפוץ. בכך שנחבר ריכוז עם חכמה, נחדור למשמעות של המציאות, ובכך נפוגג את הבורות, הרגשות העוכרים ואת העקבות הקארמתיות שגורמות לסבל.

כעת נביט בהתנהגות אתית, כיוון שהיא הבסיס לכל התרגולים הגבוהים.

3.      התנהגות אתית: התייחסות מועילה לאחרים

כאשר אנו מבינות את הפוטנציאל העצום שלנו, אנו מוצאות עניין בדרך בה אנו יכולות לפתח אותו. מהן פעולות מועילות? אילו פעולות מאפילות על יופיינו האנושי ומפריעות בהתפתחותנו הרוחנית, ולכן כדאי לנטוש אותן? התשובות נמצאות בנושא ההתנהגות האתית.

ההשקפה הבודהיסטית לגבי התנהגות אתית מתייחסת לקשר בין הפעולות שאנו עושות ותוצאותיהן. פעולות מכונות “שליליות” כיוון שהן מביאות לתוצאות לא נעימות, ו-“חיוביות” כיוון שהתוצאות שלהן מביאות אושר גם לנו וגם לאחרים. כיוון שאנו רוצות באושר, ואין אנו רוצות בסבל, כדאי ללמוד על, ולחיות על פי, דרך פעולת הסיבה והתוצאה. הבנת התוצאות שפעולות מסוימות גורמות מאפשרת לנו לקבל החלטות טובות יותר לגבי הדרך בה אנו בוחרות לפעול.

כקו מנחה, הבודהה יעץ לנו להימנע מעשר פעולות ההורסות את האושר שלנו ושל אחרים. שלוש מהפעולות הן פעולות של הגוף: הריגה, גניבה והתנהגות מינית פוגעת. ארבע הן פעולות של הדיבור: שקר, דיבור מסכסך, דיבור בוטה, ודיבור סרק. שלוש הן פעולות של התודעה: חמדנות כלפי מה ששייך לאחרים, רשעות והשקפות מוטעות.

שלוש פעולות פיזיות

הריגה מתייחסת ללקיחת חיים של כל יצור חי. פעולה זו היא החמורה מבין עשר הפעולות ההרסניות, כיוון שהיא המזיקה ביותר לאחר. כל בעלי התודעה, בני אדם ובעלי חיים, כולם מוקירים את חייהם יותר מכל דבר אחר. לעיתים אנו נתקלים במצבים קשים בהם נדמה שיש יתרון בהריגה: כאשר מדינתנו מותקפת, כאשר אדם או חיה מאיימים להזיק לילדנו, או כאשר ביתנו שורץ טרמיטים. אם נחשוב ביצירתיות, לעיתים קרובות נמצא פתרונות אחרים חוץ מלקיחת חייו של אחר: הידברות במקום שימוש בנשק יכולה לעצור תוקף, וכן לכידה או מהלומה הגורמת לחיה מאיימת חוסר הכרה עוצרת את הסכנה. כדאי שנמנע מלקיחת חיים ככל האפשר.

המתת חסד והפלה הם נושאים מסובכים. בראייה בודהיסטית, בשניהם מעורבת לקיחת חיים. אף על פי כן, נדיר שנמצא תשובה חד-משמעית לכל מצב נתון. מצבים כאלה מהווים אתגר לאינטליגנציה ולחמלה שלנו. עלינו לחשוב לעומק לגבי היתרונות והחסרונות עבורנו ועבור אחרים הכרוכות בכל האפשרויות, ולפעול בדרך שאנו מרגישים שהיא הנכונה ביותר.

גניבה היא לקיחת מה שלא ניתן לנו, החל בשוד מזוין וכלה בהשאלת דבר מה מחבר בלי להחזירו. הימנעות מתשלום מיסים או אגרות שעלינו לשלם אף היא ביטוי של גניבה, כמו גם לקיחת דברים ממקום עבודתנו לשימושינו הפרטי.

בשאיפה להימנע משימוש בלתי הולם ברכושם של אחרים, נהיה מודעים יותר לגבי גישתנו ומעשינו עם רכוש של אחרים. הדבר מועיל מאוד ועוזר למנוע חיכוכים עם האנשים סביבנו. בנוסף, אנשים יבטחו בנו ויהיו נכונים להשאיל לנו דברים. הם גם לא ידאגו שהדברים שלהם ייעלמו כאשר אנחנו בסביבה.

התנהגות מינית פוגעת מתייחסת בעיקר לניאוף: כאשר אנו נמצאים במערכת יחסים – באם נישואין או אחרת – ואנו מקיימים יחסי מין עם מישהו אחר. זו גם התנהגות מינית פוגעת אם אנו רווקים אך שותפנו המיני נמצא במערכת יחסים עם מישהו אחר. יש להימנע מפעילות מינית הגורמת להתפשטות מחלות או מזיקה לעצמנו או לאחרים.

ארבע פעולות מילוליות

שקר זה לומר בכוונה משהו שאנו יודעים שאינו נכון. למרות ששקר הוא בעיקר פעולה מילולית, הוא יכול להתבצע גם באופן פיזי, על ידי הנהון או מחווה. לא זו בלבד ששקר גורם לנו לנזק בחיים עתידיים, הוא אף הורס מערכות יחסים הקיימות בהווה. אם נשקר, אחרים לא יבטחו בנו אפילו כשאנו דוברים אמת.

לעיתים אנו נתקלים במצבים עדינים בהם אמירת האמת יכולה לפגוע ברגשותיהם של אחרים. לדוגמה, במקרה שחברינו מזמינים אותנו לארוחה ושואלים אם אנו נהנים ממנה. אנו חושבים שהאוכל לא כל כך טעים, אבל אם נאמר זאת זה יפגע בהם. אך אם נענה, “אני מאוד מעריכה את זה שהזמנת אותי לארוחה. האוכל בושל באהבה,” אנו מביעים את הכרת תודותינו בכנות ואף נמנעים מלשקר לגבי הטעם של האוכל.

אם אדם כועס המחזיק אקדח שואל אותנו, “איפה פאט?” נסכן את חיי פאט אם נענה תשובה כנה. במקום, נוכל להתחמק מהשאלה או לתת תשובה שאינה רלוונטית. כמו בכל המקרים בהם מעורבות עשר הפעולות ההרסניות, עלינו להשתמש בשכלנו הישר!

דיבור מסכסך לעיתים קרובות נעשה מתוך קנאה. למשל, אם אנו שואפים לקבל קידום, אנו מבקרים את עמיתנו בפני הבוס. או, אם חברנו הטוב התחבר עם מישהו אחר, יתכן ונרצה להרוס חברות זו. כך נספר לאחד דברים רעים שהשני אמר. מילים הגורמות למחלוקת במערכות יחסים של אחרים, או מונעות השלמה בין אנשים אשר אינם מסתדרים מלכתחילה, נחשבות לדיבור מפלג או דיבור מסכסך.

החסרונות בדיבור מסכסך מובנים מאליהם. אנשים יגלו במהרה את זממנו ויפסיקו להיות חברותיים כלפינו. ניצור לעצמנו שם של אדם בעייתי, ואחרים יתחמקו מאתנו.

דיבור בוטה כולל פעולות ברורות כמו צעקות כעוסות, ביקורת זדונית כלפי אחרים והשמת אחרים לצחוק. כמו כן, ההגדרה כוללת לעג אם הכוונה היא לפגוע באחר, או גרימה לכך שיראה מטופש. לעיתים ניתן לומר מילים בוטות עם חיוך, כמו למשל כשאנחנו אומרים משהו “בתמימות” בידיעה שהאחר רגיש לגביו.

למרות שלפעמים אנחנו חשים שיש הצדקה לשימוש במילים בוטות, אם נביט יותר עמוק, האם אנו מרוצים מעצמנו כשאנו משתמשים בהן? למרות שיתכן ונצעק חזק יותר ממישהו ו”נפגיז” אותם עד שננצח בוויכוח, האם נרגיש טוב עם עצמנו לאחר מכן? איזה מין אדם אנחנו אם אנו שמחים כשאנחנו מביכים אחרים או גורמים להם להראות מטופשים או מגוחכים? אם נבחן בקפידה את הדרך בה אנו מדברים אל אחרים, נגלה מדוע הם לפעמים אינם רוצים להיות בחברתנו. מצד שני, אם נפתח כבוד כלפיהם ואכפתיות לגבי רגשותיהם, לא רק שנפתח כבוד עצמי, אלא שגם אחרים ימשכו אלינו.

דיבור סרק הוא אחת הדרכים העיקריות בהן אנו מבזבזים את זמננו ויוצרים הפרעות בתודעתם של אחרים. למרות שיתכן וחסר לנו זמן ללכת לשיעור דהרמה, או לבקר קרוב משפחה מעצבן שחולה עכשיו, כמעט ואין מצב שבו חסר לנו זמן לדבר על כוכבי קולנוע, ספורט, מה השכנים עושים, והצעקה האחרונה במכוניות ובגדים. בערב אנו עייפים מדי לעשות מדיטציה או לתת את תשומת ליבנו לסיפוריו של ילדנו או שותפנו לחיים, אך אנחנו מסוגלים להישאר ערים עד מאוחר בדיבורים על דא ועל הא.

לעיתים, ככל שאנו מדברים על בעיה, כך היא הופכת להיות מוצקה יותר. דבר שהתחיל כקושי קטן הופך לגדול בתודעה שלנו לאחר שחברנו הצדיק את עמדתנו והבטיח שהאדם האחר טועה. אחר כך, כשחברנו מספר לעוד מישהו, אשר בתורו מספר לאדם נוסף, הבעיה הקטנה הופכת להיות עצומה.

הכוונה אינה שנפסיק לשוחח על בעיותינו עם אחרים. השקפה של אדם נוסף לגבי המצב מועילה לעיתים. אך כשאנו מבקשים את “עצת” חברנו אך ורק כדי לאשר את עמדתנו, במקום לנסות להעלות פתרונות חומלים לבעיה, אז השיחה יורדת לרמת דיבור סרק.

הכוונה גם אינה שהתבדחות, צחוק ובילוי הם “רעים”. בכלל לא! הימנעות מדיבור סרק היא קריאה לפיתוח מוטיבציה טובה בשיחה עם אחרים. אם אנו צוחקים ומפטפטים אך ורק למטרת הנאה, איננו מנצלים את חיינו במלואם. מצד שני, מתוך דאגה לאדם השרוי בדיכאון, ביכולתנו לנסות לרומם את רוחו על ידי צחוק ופטפוט על דא והא. לפעמים אנו צריכים להירגע על מנת שנוכל לחזור לעבודה רצינית. במקרים אלה נשוחח עם חברים, תוך שמירה על מודעות לכך שאיננו רוצים להפריע לתודעה של אף אחד עם הדברים אותם אנו אומרים.

שלוש פעולות מנטליות

אף אחד אינו יודע בהכרח מתי אנו מבצעים אחת משלוש הפעולות ההרסניות של התודעה. אף על פי כן, הן משאירות נטיות שליליות על זרם התודעה. חמדנות מתרחשת כשאנו מבחינות ברכוש מושך של מישהו אחר ומתכננות כיצד לקבל אותו. יתכן ונחשוב, “ארמוז כמה החפץ יפה ואולי היא תיתן לי אותו.” או, “אולי אחמיא לה והיא תרצה לתת לי מתנה.” חמדנות גורמת לנו לחוסר מנוחה ועלולה לגרור אותנו לפעולה או התבטאות הרסנית. אם נתרגל להסתפק ברכושנו ולשמוח במזלם הטוב של אחרים נהיה מאושרות יותר.

רשעות היא טיפוח כוונות זדוניות ומחשבה על גרימת נזק לזולת. אנו די טובים בכך. יתכן ונתכנן תכנית מפורטת על הדרך שבה ננקום על עוול שנעשה לנו, או נחשוב על מה לומר כדי לפגוע במישהו ו”לשים אותו במקומו”. לעיתים אנחנו אפילו לא מודעים לכך שהתודעה שלנו עסוקה במחשבות זדוניות. עלינו להתבונן במחשבותינו בתשומת לב על מנת לדעת מתי אנחנו מאחלים נזק לאחרים או שמחים בצרותיהם.

השקפות מוטעות הן הכחשת קיומו של דבר קיים, או התעקשות לגבי קיומו של דבר שאינו קיים. הכוונה היא לנושאים חשובים המעצבים את כול גישתנו לחיים. לדוגמה, אם אנחנו מתעקשים, ש”אין לידה מחדש”, ומתוך צרות אופקים מסרבים להקשיב לדעות אחרות, נפלנו להשקפה מוטעית. הספק הנוכחי שיש לנו לגבי לידה מחדש אינו השקפה מוטעית, כיוון שאנו חוקרים רעיונות חדשים ופתוחים לנימוקים אחרים. השקפה מוטעית היא כאשר מישהו מחזיק בהשקפה פילוסופית או אתית מוטעית באופן נחרץ ועוין.

כשאנו נמנעים מעשר הפעולות ההרסניות, אוטומטית אנחנו מתרגלים את עשר הפעולות המועילות. ככול שנהיה מודעים יותר להתנהגותנו, חיינו וחיי האנשים בסביבתנו יהיו הרבה יותר שלווים. התנהגות אתית הסובבת סביב נטישת עשר הפעולות ההרסניות היא השקפה המשותפת לדתות העולם.

דרוש זמן לשנות את התנהגותנו. ראשית עלינו ללמוד לזהות את הפעולה ההרסנית המסוימת שאנו מבצעים. לעיתים איננו מודעים לדברים אותם אנו חושבים, אומרים או עושים, כיוון שאנחנו עסוקים, גאים, פזיזים או שדעתנו מוסחת. לפעמים עוברות שנים לפני שאנו מודעים לכך שפגענו במישהו.

לאחר זיהוי הפעולות ההרסניות, יש להשקיע מאמץ בהימנעות מהן. הדבר קשה משנדמה, מפני שאם אנחנו רגילים לפעול בדרך מסוימות, כוח-רצון לבדו אינו מספיק על מנת לשנות את התנהגותנו. עלינו להבין את החסרונות של ההתנהגות הזו לעומק ושוב ושוב להיות קשובים ולנסות להימנע ממנה. שיעורים בודהיסטיים מציעים שיטות רבות לשינוי הגישות ההרסניות. מועיל ללמוד ולתרגל אותן בחיי היומיום. יתכן ולא ננחל הצלחה רבה בהתחלה, אך נוכל להשתנות עם מאמץ עקבי ועדין. חשוב להיות סבלניים עם עצמנו בתהליך הזה של ההתפתחות העצמית.

יש אנשים הרוצים להגיע לתובנות רוחניות, אך אינם רוצים לשנות את התנהגותם ביומיום. הם משקרים ומרמים כשנוח להם, מרכלים על נושאים לא רלוונטיים, ומעבירים ביקורת על אנשים שאינם אוהבים. אף על פי כן ברצונם לתרגל מדיטציות מתקדמות ולהשיג יכולות יוצאות דופן.

למעשה, הם אינם יוצרים את הסיבות לתובנות. אם אין ביכולתנו לשלוט במעשינו הגסים ביותר – הדברים שאנו עושים ואומרים לאחרים – כיצד נצפה לשנות את התודעה, מקור כל הפעולות שלנו? הרבה יותר קל לשלוט בדברים שאנו אומרים ועושים מאשר לשלוט ברגשות והגישות השליליות שלנו. לכן נתחיל בסילוק שלוש הפעולות של הגוף וארבע הפעולות של הדיבור. בו זמנית, נשקיע מאמץ בהימנעות משלוש הפעולות של התודעה. עם הבסיס הזה נהיה מוכנים לעסוק בתרגולים מתקדמים יותר. הבודהה אמר:

נדיבים ומוסריים,

עם הפוטנציאל החיובי של מעשיהם,

החכמים תמיד מוצאים אושר

כאן ומעבר לעולם הזה.

4.      טיפוח אלטרואיזם: הלב הפתוח של אהבה וחמלה

התובנה העיקרית השנייה בדרך היא הכוונה האלטרואיסטית להגיע להארה על מנת להועיל לכל בעלי התודעה. בסנסקריט כוונה זו נקראת ‘בודהיצ’יטה’, ותרגומה מגוון: תודעת ההארה, תודעה שהתעוררה, לב מסור, ומחשבת ההארה. אנשים בעלי כוונה זו, הנקראים בודהיסאטוות, חשים אהבה וחמלה כל כך לא אנוכיים, שוויוניים, ועזים כלפי הזולת, שברצונם להגיע להארה על מנת להועיל להם במיומנות הרבה ביותר.

אנו חיים ביקום מלא בבעלי תודעה אחרים. למרות העובדה שיש לנו גופים שונים וחוויות שונות, אנו דומים מאד. לכולנו בעיות ורגשות עוכרים. כולנו נולדים מחדש ומתים שוב ושוב. לכול אחד מאתנו יש את המשאלה העמוקה להיות מאושרים ולהימנע מקשיים.

עם התובנה שכולנו באותה הסירה, כיצד נצדיק מאמץ לתועלת האישית שלנו בלבד? הכאב והבעיות של הזולת גורמים להם אומללות במידה שווה לזו הנגרמת לנו על ידי הכאב והבעיות שלנו. כיצד נוכל לומר שאנחנו חשובים יותר מאחרים? מה ההיגיון או הנימוק לכך שתמיד אנו דואגים לעצמנו יותר מאשר לאחרים?

אם נחשוב באופן דמוקרטי, נראה שקיימת אחת ממני, בעוד קיימים אינסוף בעלי תודעה אחרים. אם נשווה את האושר של אדם אחד לאושר של כול בעלי התודעה, לא ייראה הוגן לדאוג לרווחה שלי בלבד. איננו יכולים להתקדם בדרך רוחנית כאשר אנו דואגים לאושר שלנו בלבד. עלינו לסייע גם לאחרים למצוא אושר.

קשה לעזור לכול האחרים כאשר התודעה שלנו אינה שוויונית. אנו נוטים לאהוב אנשים מסוימים יותר מאחרים ויוצאים מגדרנו כדי לעזור להם. אנו עוינים כלפי אנשים שאנו מחשיבים כמרגיזים ושאיננו אוהבים. כול עוד נראה ונמיין אחרים כחברים, אויבים וזרים, ונתייחס אליהם בהתאמה, עם היאחזות, רתיעה או אדישות, יהיה לנו קשה לעזור להם. קודם צריכה להיות לנו אהבה וחמלה שוויונית כלפי כולם.

הבסיס לאהבה הוא התובנה שאחרים אינם חברים, אויבים או זרים מטבעם. חברה יכולה להפוך לזרה או לאויבת. מישהי שאיננו אוהבים יכולה להפוך לחברה או לזרה. זרה יכולה להפוך לחברה או לאויבת. מערכות היחסים משתנות בהתאם לזמן ולנסיבות. אם נביט בחיינו נמצא דוגמאות רבות לכך. כיוון שמערכות היחסים שלנו עם אחרים משתנות, אין הגיון במיון נוקשה לקבוצות, המלווה בתחושות חזקות של היאחזות, רתיעה או אדישות כלפיהן.

מנקודת מבט רחבה יותר נראה עד כמה שרירותי הסיווג של אנשים כחברים, אויבים או זרים. מישהו נותן לנו אלף דולר היום והופך לחברנו. מחר הוא סוטר לנו והופך לאויבנו. אדם אחר סוטר לנו היום ונותן לנו אלף דולר מחר. מי מבניהם החבר ומי האויב?

חבר ואויב הן הבחנות שרירותיות התלויות בזמן ובנסיבות, ובסיווג שלנו “חבר” או “אויב”. אם היה ביכולתנו לזכור את כול מערכות היחסים שהיו לנו עם כול בעלי התודעה – כולל בתקופות חיים קודמות – היינו רואים שכולם היו חברים, אויבים וזרים בזמן זה או אחר.

בדרך כלל אנחנו רואים מישהי שמיטיבה עמנו ומסכימה עם הדעות שלנו כאדם טוב וחברה אמתית. אנו חושבים על מישהו שאיננו מסתדרים אתו כאדם רע ואויב אמתי. אך לשניהם איכויות טובות ורעות. אנו רואים רק איכויות מסוימות של כול אחד מהם, מדגישים אותן, וחושבים שהן האופי של האדם.

השקפתנו לגבי הזולת סובייקטיבית מאד. כשאנו מביטים באשה מסוימת נדמה שהיא נהדרת, בעוד אדם אחר רואה אותה כמרגיזה. מדוע? מפני שאנו מביטים בה מנקודת מבט אחת, בעוד האחר רואה אותה מנקודת מבט שונה. למעשה, יש לה גם מעלות וגם מגרעות.

אם נתאמן בראיה מלאה יותר של הזולת, נפסיק להתאכזב כאשר יקירינו לא עומדים בציפיות שלנו. נזהה ונקבל את חולשותיהם. כמו כן, חוסר הסובלנות וחוסר הכבוד שלנו לאלה שדחינו ייחלש, כיוון שנהיה מודעות לתכונותיהם הטובות. למרות שטוב ליבם אינו מופנה כלפינו כרגע, הם טובי לב כלפי רבים.

תחושותינו כלפי אחרים יהיו הרבה יותר מאוזנות כאשר נכיר בכל ההיבטים באופיים, ונהיה מודעים לטבע המשתנה והסובייקטיבי של מערכות יחסים. ללא הקוצים של ההיאחזות, הרתיעה והאדישות, ליבנו יפתח יותר כלפי הזולת.

טוב הלב של הזולת

על בסיס מידת ההשתוות כלפי כול בעלי התודעה נטפח אהבה וחמלה. הצעד הראשון בפיתוח אהבה וחמלה הוא זכירת טוב הלב של הזולת.

כול מה שיש לנו תלוי בטוב ליבם של אחרים. אחרים מגדלים, מובילים ולעיתים מבשלים את מזוננו. אחרים תופרים את בגדינו. ביתנו תלוי במאמץ הנדיב של רבים: אדריכלים, מהנדסים, בנאים, שרברבים, חשמלאים, צבעים, נגרים. אם נתבונן מקרוב נראה שכול מה שאנו נהנים ממנו נובע מעבודתם של אחרים.

יש האומרים, “אבל לפעמים אנשים לא עושים את עבודתם כראוי. הם חסרי אחריות ומזהמים את הסביבה. אפילו אם הם עובדים כראוי, הם עובדים תמורת שכר, ולא כדי לסייע לנו.”

אלה טענות נכונות. מעניין שמצד אחד ברצוננו לראות אחרים כטובי לב ולטפח כלפיהם רגשות חמימים, אך כשאנו מתחילים לשקול את שעשו למעננו, חלק אחר בתודעתנו נרתע ואומר, “כן, אבל…” ומונה את מגרעותיהם.

אף על פי כן, כתשובה לספקות שהועלו לעיל: כן, יש אנשים שטועים וגורמים נזק בפעולותיהם בכוונה או שלא בכוונה. אך הם עושים כמיטב יכולתם, בהתחשב בנסיבות המנטליות והפיזיות שלהם. אם אנשים מזיקים לאחרים או עושים טעויות חמורות, עלינו לנסות לתקן את המצב. אך נוכל לעשות זאת בלי לכעוס עליהם.

אחד ממורי, לאמה יישה, היה אומר לנו, “כוונתם טובה, יקיריי”. אפילו אנשים המזיקים לאחרים או העובדים בפזיזות רק מנסים להיות מאושרים. בהתחשב בבורות ובבלבול שלהם, הם עושים את הדבר הנכון לדעתם.

יתכן ואנשים עובדים תמורת כסף, ללא כוונת טוב לב כלפינו. אך העניין אינו מדוע הם עובדים, אלא שאנו מקבלים תועלת ממאמציהם. גם אם הם עובדים בשביל כסף או מוניטין, העניין הוא שאם הם לא היו עושים את עבודתם, מצבנו היה גרוע יותר.

יש מי שיאמר, “אני משלם לאנשים תמורת עבודתם, כך שהם עושים את שעליהם לעשות. מה הקשר לטוב לב?” אפילו כשאנו משלמים לאנשים לעשות את עבודתם אנו מקבלים תועלת ממאמציהם. בנוסף, הכסף שאנו משלמים אינו שלנו. לא נולדנו עם ערימות של כסף ביד! הכסף שיש לנו הגיע מאחרים. לולא טוב הלב של המעסיק שלנו או הלקוחות שלנו, כיצד היה לנו כסף?

כשנולדנו לא היה לנו דבר. לא יכולנו אפילו להאכיל את עצמנו או להגן על עצמנו מהקור או מהחום. רק בזכות טוב הלב של הורינו נשארנו בחיים כפעוטות.

יתכן ונחוש שאנו אינטליגנטיים ובעלי ידע, אך מהיכן הגיעו התכונות האלה? הורינו למדו אותנו לדבר, ומורינו לימדו אותנו מיומנויות ונושאים רבים. למרות שכילדים אולי לא הערכנו את שעשו הורינו ומורינו עבורנו, כעת נראה שהם עזרו לנו במידה רבה.

יש שעברו התעללות כילדים, או חוו מצבים נוראיים כפליטים או כקורבנות מלחמה. כיצד יוכלו להתחיל לראות אחרים כטובי לב כאשר הנזק שנגרם להם כה הרסני?

ראשית, נחשוב עמוקות על האנשים שהיו טובים אלינו. כולנו נתקלנו בטוב לב, אם מעובד במחנה פליטים, מורה, עמית, או זר שחיוכו הביע הבנה ודאגה. מועיל להיזכר אפילו בדוגמאות קטנות של טוב לב, מפני שאלה מרככות את כאבנו ופותחות את לבנו להשבת חיבה.

לאחר מכן נבדוק האם האדם או האנשים שהזיקו לנו עשו זאת כל הזמן. אולי היו לנו חוויות ניטראליות, או אפילו חיוביות איתם. זיכרונות כאלה עוזרים לנו לראות שהאנשים שהזיקו לנו אינם בעלי אופי מושחת מיסודו.

כמו כן, נוכל לחשוב על אלה שהזיקו לנו שהם פעלו מתוך הבלבול והבורות שלהם. למרות שפשוט רצו להיות מאושרים, הם השתמשו באמצעים שגויים ופגעו בעצמם ובאחרים. עם מחשבה זו נתחיל לסלוח להם ולרפא את הפצעים הרגשיים שלנו לאט לאט.

לב פתוח

בודהיסטים מאמינים שטוב הלב של הזולת הופך להיות ברור יותר כשמתחשבים בכך שהיו לנו תקופות חיים רבות. אחרים היו טובי לב כלפינו בכול תקופת חיים. לא תמיד היינו עם האנשים שאנו קרובות אליהם עכשיו. בתקופות חיים קודמות היו לנו את כול סוגי מערכות היחסים עם כול בעלי התודעה האחרים. היינו ההורים והילדים אחת של השניה פעמים רבות בעבר, אפילו אם אין ביכולתנו לזכור זאת כעת.

הדבר נראה מוזר בהתחלה, אך כשנחשוב על המשמעות של אינסוף תקופות חיים, נבין שהכרנו את כולם בעבר. בתקופות החיים הקודמות כשאחרים היו ההורים שלנו, הם בדרך כלל היו טובי לב כלפינו. אפילו כשהם לא היו ההורים שלנו הם סייעו לנו.

כשנשקול את הנושא לעומק, נחוש הערכה והכרת תודה מהממת כלפי אחרים. לאחר מכן, כשנחשוב על אחרים, הם ייראו בעינינו טובי לב במידה שלא תתואר. בכנות נרצה לגמול להם על טוב ליבם. מעומק ליבנו נרצה שיהיו מאושרים. זוהי אהבה.

הלב הפתוח של האהבה גורם לנו לחוש שמחה. אך כיצד אנו מרגישות כשאנו אנוכיות? לבנו מלא פחד, לחץ וטרדה. האם אנוכיות מועילה? גישת הדאגה העצמית מדמה לדאוג לנו בכך שהיא אומרת, “אם לא אדאג לעצמי קודם, מי ידאג? בעולם הזה עלי לדאוג לרווחתי לפני כול אחד אחר.”

למעשה, הגישה הזאת הורסת אותנו. אם נתבונן בהתנסות שלנו, נראה שבכל פעם שאנו נמצאות בעימות סוער עם הזולת, מעורבת אנוכיות. בכל פעם שאנו פועלות בצורה הרסנית ובכך יוצרות סבל עתידי לעצמנו, נוכחת התודעה הדואגת לעצמי. בכל פעם שאנו עצלניות, תובעניות או כפויות תודה, אנו תחת השפעת הגישה האנוכית. מדוע מדינות יוצאות למלחמה? מדוע קיימים סכסוכים במשפחה? מדוע יש אנשים המכורים לסמים, אלכוהול, כוח ועושר? התשובה תמיד חוזרת לאנוכיות, דאגה לעצמך יותר מאשר לזולת.

שיטה יעילה מאד להחלשת הגישה האנוכית כשהיא עולה, היא לדמיין את עצמנו מוקפות באנשים רבים. הדבר מזכיר לנו שאנו שותפות בעולם עם אחרים. לאחר מכן, במקום להזדהות עם עצמנו, נזדהה עם האחרים ונביט באני הישן שלנו. כיצד אנו נראות בעיני האחרים? האם אנו חשובות כפי שחשבנו קודם?

למעשה, יש אחרים רבים ורק “אני” אחת. לכן, האם הוגן הדבר לדאוג לרווחתי בלבד? האם נכון לראות את אושרי כחשוב יותר מאושרם של אחרים? מחשבה כזו מסייעת לנו לראות את המצב במדויק.

אין הכוונה לכך שאנו רעות מפני שלפעמים אנחנו אנוכיות. הגישה האנוכית היא אחד העננים המסתירים את שמיים הצלולים של תודעתנו. אל לנו להזדהות עם האנוכיות, כי הדבר יוסיף חטא על פשע. הרי אנו נחושות לפעול נגד האנוכיות מפני שהיא פוגעת בנו ובאחרים.

מצד שני, דאגה לאחרים מביאה תועלת רבה. הם שמחים ואנחנו שמחות. בנוסף, מדאגה והתחשבות באחרים, נתנהג בצורה מועילה. הדבר גורם לתופעת לוואי של אושר בחיינו העתידיים. מערכות היחסים והסביבה שלנו יהיו הרמוניים יותר. בכך שנדאג לאחרים יותר מאשר לעצמנו, תודעתנו תהפוך לאצילית ונתקדם בדרך להארה. המלומד ההודי הגדול שאנטידווה אמר:

כל השמחה הקיימת בעולם הזה

כולה מגיעה מהרצון שאחרים יהיו מאושרים,

וכל הסבל הקיים בעולם הזה

כולו מגיע מהרצון (האנוכי) שאנחנו נהיה מאושרים.

האם יש צורך לומר יותר?

הילדותיים עובדים לתועלתם האישית,

הבודהות עובדים לתועלת הזולת.

פשוט הביטו בהבדל שביניהם!

אהבה וחמלה

אהבה היא המשאלה שאחרים יהיו מאושרים, בעוד חמלה היא המשאלה שהם יהיו חופשיים מסבל. לאחר שנסלק את ההיאחזות בחברים, הכעס כלפי אויבים והאדישות לזרים, אהבה וחמלה יכולות להיות שוויוניות ולכלול את כולם. אהבה אינה מצרך מוגבל שצריך לחלק בחסכנות. כאשר נזהה את טוב ליבם של אחרים ונכבד את משאלתם להיות מאושרים ולהימנע מבעיות, אהבתנו יכולה להפוך לחסרת גבולות.

יש שיתהו אם הדבר מעשי, “האם אני אמורה לוותר על משפחתי? או האם אוהב את כולם באופן שווה ויהיו לי נשים ובעלים רבים?! האם אזמין גנבים לביתי ואראה להם היכן הכסף מפני שאני אוהבת אותם?”

על האהבה להשתלב עם חוכמה. אין זו אהבה טיפשית. כלפי משפחתנו נוכל לטפח אהבה במקום היאחזות. יתכן ונאהב את כול בעלי התודעה באופן שוויוני, אך עדיין נחיה עם משפחתנו.

אהבה ודחף מיני הם דברים שונים. אין צורך להביע את חיבתנו השוויוניות כלפי כולם באופן מיני. כמו כן, עידוד פשע כגון שוד אינו אהבה. למרות זאת, נוכל להשתמש במשאבינו על מנת לעזור לאחרים לקבל חינוך טוב ועבודה, כך שלא יצטרכו לגנוב.

אהבה היא גישה פנימית של דאגה והתייחסות לכולם. אף על פי כן, עלינו לנהוג בצורה הולמת בכל מצב, ולפעול בצורה המועילה ביותר עבור כמה שיותר אנשים. אם עלינו לעצור מישהו הפוגע באחרים, נוכל לעשות זאת לא מתוך כעס או נקמה, אלא מתוך דאגה לפוגע בנוסף על הדאגה לאחרים במצב זה. התגובה המנטלית והרגשית שלנו תהיה שווה כלפי כל בעלי התודעה; אך מילולית ופיזית עדיין ננהג כראוי במצב הנתון.

בנוסף לאהבה, נפתח חמלה, המשאלה שאחרים יהיו חופשיים מבעיותיהם והסיבות למצבם הבלתי מספק. חמלה זו כוללת את כולם באופן שוויוני, ללא קשר למי הם או להתנהגותם.

חמלה שונה מרחמים. רחמים היא גישה גאה ומתנשאת: “אני אדם טוב כל כך שאני עוזרת לאנשים המסכנים שחייהם מתפרקים.” מצד שני, חמלה רואה אחרים כשווים לנו, מפני שכולנו, באופן שווה, רוצים אושר ואיננו רוצים בעיות. עם כבוד וענווה, מבלי לבקש הכרה לפעולותינו, נסייע בכול דרך שנוכל. נעזור לאחרים באותה קלות וללא ציפיות כפי שאנו עוזרים לעצמנו.

עם אהבה וחמלה נפתח את הנחישות לקחת אחריות לאושרם של אחרים. ללא נחישות זו, אפילו אם נחוש אהבה וחמלה, לא יהיה לנו התמריץ לפעול. כמו אדם הרואה מישהו אחר טובע, וחושב “זה נורא. צריך להציל אותו”, יתכן ולעולם לא יעלה בדעתנו פשוט לקפוץ ולעזור. אך כשנפתח את הנחישות, אוטומטית נעשה את שביכולתנו למען אחרים, ללא כל היסוס, תחושת מחויבות או הרגשה שזו טרחה. הנחישות ממירה את רגשות האהבה והחמלה למעשים.

מהי הדרך היעילה ביותר לפעול לרווחת הזולת? למרות שיתכן ואנו שואפים לעזור לאחרים, כרגע יכולתנו מוגבלת. החמלה שלנו לקויה, חסרה לנו חכמה, והאמצעים המיומנים שלנו עלובים. למי יש את היכולות הנדרשות על מנת להועיל לאחרים בצורה הטובה ביותר?

כשאנו מביטים סביב, אנו רואים שלבעלי תודעה כמונו חסרות התכונות האלה. הישויות הקדושות, הארהטים והבודהיסאטוות, פיתחו אותן במידה רבה, אך לא לחלוטין. רק הבודהות הצליחו לסלק את כול המערפלים מתודעתם באופן מושלם ופיתחו את תכונותיהם במלואן. כשנראה זאת, גם אנחנו נשאף להיות לבודהות על מנת להועיל לכול בעלי התודעה. זו הכוונה האלטרואיסטית, התובנה העיקרית השנייה בדרך.

כשתהיה לנו את הכוונה האלטרואיסטית באופן ספונטאני ביום ובליל, ניקרא בודהיסאטוות. הצעד הבא יהיה להביא לידי שלמות את שש השלמויות (שש הפרמיטות): נדיבות, התנהגות אתית, סבלנות, מאמץ נלהב, מדיטציה מייצבת, וחכמה. זו הדרך להארה מלאה של בודהה. בהמשך יתוארו שני הגורמים החשובים ביותר בהגשמת ההארה: חכמה ומדיטציה.

5.      חכמת ההכרה במציאות: עקירת שורש הבורות

לאחר שפיתחנו את הנחישות להשתחרר ואת הכוונה האלטרואיסטית להגיע להארה על מנת להועיל לאחרים, כיצד נגשים את השאיפות האלה? כדי להשתחרר מהקשיים במעגל הבעיות החוזרות ונשנות, הבודהה אמר שעלינו לבער את שורש הבעיה: הבורות הנאחזת בקיום אמתי ועצמאי של האני. הדרך לעשות זאת היא על ידי הגשמת חכמה, התובנה העיקרית השלישית בדרך. לאמה צונג קאפה הדגיש את חשיבות החכמה בשלושת עקרונות הדרך:

גם אם תמדוט על הנחישות להשתחרר והכוונה האלטרואיסטית, ללא החכמה המבינה את הטבע המוחלט (ריקות מקיום פנימי), לא תוכל לחתוך את שורש הקיום המחזורי. לכן, שאף לאמצעים להבנת ההתהוות התלויה.

על מנת לנקות לחלוטין את זרם התודעה ממערפלים ולפתח את הפוטנציאל שלנו להיות לבודהה, עלינו לסלק את כתמי הבורות המעודנים. גם תהליך זה מתבצע על ידי החלת חכמה המבינה ריקות. בקיצור, תובנת הריקות אינה רק תרגול הטיהור היעיל ביותר, אלא גם המפתח להכרת המציאות ולהבחנה בין מה שקיים לבין מה שאינו קיים.

נושא הריקות קשה להבנה. הבנה מלאה דורשת זמן, שקדנות בלמידה ומדיטציה. התקציר להלן הוא טעימה בלבד. הוא לא אמור להיות הסבר מושלם, וסביר להניח שהוא יגרום לספקות ולשאלות בתודעתכם. זה בסדר, בבודהיזם לא מצפים שנבין ונקבל הכול באופן מידי.

הכוונה בתובנת הריקות אינה להפוך את תודעתנו לריקה, ללא מחשבות. יש חיות שאינן חושבות הרבה, ואין בכך כול חסד. הריקות שאנו מקווים להבין אף אינה דומה לריקנות הבטן כשאנו רעבים. אולם, הריקות הנתפסת באמצעות החכמה היא העדר כל הדרכים הדמיוניות של הקיום שאנחנו משליכים על אנשים ותופעות. מדובר בהעדר, חוסר, של דרך קיום כוזבת.

ראשית עלינו להבין מה אנחנו שוללים. מה הדבר שאנשים ותופעות ריקים ממנו? הם ריקים מקיום עצמאי, אמתי או פנימי. לצערנו, מאז זמן ללא התחלה, התרגלנו להתרשם שתופעות קיימות באופן עצמאי, והתרגלנו כל כך לאחוז ברושם זה כנכון, שאיננו מצליחים להבחין בכך שהרושם כוזב. איננו מודעים לכך שאנשים ותופעות אינם קיימים בדרך שנדמה לנו.

החיפוש אחר הקרקר האמתי

כיצד נדמה לנו שדברים קיימים? ניקח קרקר כדוגמה. הוא נראה כמו קרקר אמתי. כול אחד שייכנס לחדר יוכל לזהות אותו כקרקר, כיוון שיש בו תכונת קרקר מסוימת. יש משהו בתוכו או לגביו שגורם לו להיות קרקר ולא שום דבר אחר. זהו קרקר מוצק אחד, שקיים ‘שם’, עצמאית מהתודעה שלנו. הוא היה שם – קרקר בזכות עצמו – ואנחנו במקרה עברנו וראינו אותו. ניתן למצוא את הקרקר הזה: הנה הוא!

נדמה לנו שהקרקר קיים ‘שם’, עצמאי מסיבות ונסיבות, עצמאי מחלקיו, ועצמאי מהתודעה שלנו והמושגים והתוויות שאנחנו מייחסים לו. אך אם הקרקר באמת היה קיים בדרך זו, ללא ספק היינו מצליחים לגלות אותו כשהיינו מנתחים ומחפשים את הקרקר האמתי הזה.

אנחנו מחפשים את הקרקר האמתי, העצמאי, שנדמה לנו שקיים ‘שם’. אנו מחפשים את הדבר שהוא הקרקר. אם נשבור את הקרקר לשניים, האם הקרקר האמתי נמצא בחצי אחד או בשני? אולי הוא בשניהם? אם נאמר שהקרקר בשניהם, אז כנראה שיש לנו שני קרקרים כיוון שיש לנו שתי חתיכות נפרדות. זו בהחלט דרך פשוטה ליצירת קרקרים!

אם נאמר שהקרקר נמצא בחצי אחד ולא בשני, מדוע חתיכה אחת היא הקרקר והשנייה אינה? אפילו אם נקבל שהחתיכה הגדולה יותר היא הקרקר, אז מה בתוך החתיכה או לגבי החתיכה הוא הקרקר? סביר שנמצא את הקרקר או תכונת קרקר מסוימת בחתיכה. אך אם נמשיך לשבור את החתיכה לחתיכות נוספות בניסיון למצוא את הקרקר האמתי, יהיה לנו בלגן, לא קרקר! נקבל ערימה של פירורים, ומה כאן הקרקר?

הקרקר האמתי, העצמאי, שנדמה שהיה קיים אינו בנמצא כאשר אנו מנתחים ומנסים לאתר אותו.

אם היה קרקר פנימי כלשהו, היינו מצליחים למצוא אותו בין חלקיו, או בנפרד מחלקיו. אך הוא אינו חלקיו, ואף אינו במקום אחר. אם הקרקר היה נפרד מחלקיו, אז הייתה אפשרות שהתערובת הקלויה של קמח ומים תהיה על הצלחת בעוד הקרקר יהיה בצד השני של החדר. זה לא המצב, מפני שחוץ מהבצק הקלוי, למה עוד אפשר לקרוא ‘קרקר’?

הקרקר אף אינו אוסף חלקיו, מפני שאוסף הוא רק קבוצת חלקים. אם אף אחד מהחלקים אינו קרקר בזכות עצמו, כיצד יכולים חלקים רבים יחד להיות קרקר עצמאי עם תכונת קרקר מסוימת? כפי שקבוצת דברים שאינם פרפר, למשל חגבים, לא יוצרת פרפר, קבוצת דברים שאינם קרקר, כלומר, קבוצת פירורים, אינה יכולה להפוך פתאום לקרקר אמתי שקיים כקרקר מהצד שלו.

המסקנה היא שלא היה קרקר פנימי מלכתחילה. במילים אחרות, הקרקר האמתי, המוצק שניתן למצוא, שראינו, ושבו נאחזנו כבעל קיום עצמאי, אינו קיים. אין הכוונה שאין שם שום קרקר בכלל, אלא שהקרקר העצמאי אינו קיים. הקרקר אינו קיים בדרך שנדמה שהוא קיים. הוא אינו קיים בדרך שחשבנו שהוא קיים.

אף על פי כן, הקרקר עדיין קיים. אם הוא לא היה קיים, לא היינו יכולים לאכול אותו! למרות שהוא אינו קיים באופן עצמאי, הוא קיים באופן מותנה. הוא מותנה בסיבות ונסיבות: הקמח, המים, האופה וכדומה. הוא מותנה בחלקיו: הפריטים המרכיבים אותו, כמו גם צבעו, צורתו, ריחו, טעמו וכדומה. הוא אף מותנה במוסכמות שגורמות לנו להבין ולתייג אותו כ’קרקר’. כחברה, הסכמנו לראות במקבץ החלקים האלה המשרתים תפקיד מסוים תופעה ייחודית ולקרוא להם ‘קרקר’ על מנת להבחין בינם לבין דברים אחרים.

חיפשנו משהו שהוא קרקר מהצד שלו, עצמאי מחלקיו, עצמאי מהתודעה שלנו עם המושגים והתיוגים שלנו. הקרקר העצמאי, האמתי הזה אינו יכול להימצא כיוון שאינו קיים. אך קיים קרקר מותנה. אותו אנו אוכלים.

כיצד קיים הקרקר? קבוצת אטומים מסודרת בצורה מסוימת. תודעתנו מביטה בהם, מזהה אותם כדבר מסוים, ונותנת להם את השם ‘קרקר’. הם הפכו לקרקר כיוון שכולנו ראינו אותם בדרך דומה והסכמנו, על פי מוסכמות חברתיות, לקרוא להם ‘קרקר’. ב”שאלות של סוטרת אופלי” נאמר:

לפרחים המושכים המלבלבים במגוון צבעים

ולארמונות הזהב המבריקים בקסמם

אין כל יוצר (בעל קיום פנימי) פה.

הם משוערים באמצעות כוח המשגי.

העולם מיוחס באמצעות כוח המשגי.

הקרקר קיים באופן מותנה. מלבד הקרקר הקיים באופן מותנה, לא קיים קרקר אחר. הוא ריק מהיותו קרקר פנימי, עצמאי, עם תכונות קרקר מסוימות בטבעו. הקרקר קיים, אך לא באופן שבו נדמה שהוא קיים. נדמה שהוא עצמאי, כשלמעשה הוא אינו עצמאי. הוא תלוי בסיבות ונסיבות, חלקים, ותודעתנו המבינה שהוא ‘קרקר’. הקרקר הינו תופעה של התהוות תלויה.

מי אנחנו?

אם אין קרקר מהותי ועצמאי, האם יש אני עצמאי? האם יש “אני” אמתי? אדם שניתן למצוא?

תשובת הבודהה שונה מהרעיון היהודי-נוצרי של נשמה נצחית ובלתי משתנה, ומהמושג ההינדואיסטי של ‘אטמן’. כשאנו מנתחים ומחפשים אותו אנחנו אמורים למצוא את הנשמה, האטמן, או העצמי הפנימי שהינו האדם. האם נוכל?

היזכרו במצב שבו כעסתם מאד. כיצד נראה שה’אני’ קיים באותו הרגע? נדמה שהוא מוצק מאד. נדמה שקיים אני אמתי שמישהו מעליב. צריך להגן על ה’אני’ הזה. התחושה היא שניתן למצוא את ה’אני’, העצמי, הזה; שהוא מצוי במקום כלשהו במכלול של הגוף והתודעה.

אם ה’אני’ המוצק, האמתי והעצמאי קיים כפי שנדמה שהוא קיים, ניתן יהיה למצוא אותו בגוף או בתודעה שלנו, או בנפרד מהם. אין מקום נוסף שבו ‘אני’ יכול להיות.

האם אני הגוף שלי? אם כן, איזה חלק מגופי הוא אני? הזרוע שלי? הבטן שלי? המוח שלי? כול האיברים שלי עשויים מאטומים. הם לא אני. גם כול הגוף שלי אינו אני, כי אם היה, לאחר מותי הגווייה שלי הייתה אני. אני משהו מעבר לאטומים המרכיבים את הגוף, כיוון שחומר פיזי ללא תודעה אינו יכול לחוש עצמים ואני כן בעלת הכרה.

האם אני המוח שלי? אם כן, האם אני הכרת העין שלי, המסוגלת להבחין בצבעים ובצורות? אולי הכרת האוזן שלי, המבחינה בקול? אולי ההכרה המנטאלית שלי המסוגלת לחשוב? האם אני תכונת אופי מסוימת? לו הייתי הכעס שלי, תמיד הייתי כעוסה. אם הייתי האינטליגנציה שלי, תמיד הייתי אינטליגנטית.

אני גם לא אוסף של כול התכונות המנטאליות ומצבי התודעה, כיוון שאוסף דברים, שכול אחד מהם אינו אמתי ועצמאי ממני, אינו יכול להפוך להיות אני.

למרות שיש תחושה שקיים ‘הוגה’ כלשהו, או משהו פנימי כלשהו המחליט עבורנו, כאשר אנו מחפשים את הדבר המסוים הזה, לא נמצא אותו. החלטות ומחשבות עולות בהתאם לגורמים מנטאליים רבים. אין אף איש קטן בפנים שמנהל את העניינים.

האוסף של הגוף והתודעה שלי אינו אני עצמאי, כיוון שזה אוסף חלקים. הוא תלוי בחלקים האלה. כיצד ניתן למצוא אני אמתי ועצמאי באוסף גופי ותודעתי, כאשר שניהם אינם אני?

אני גם לא קיימת כמשהו נפרד מהגוף והתודעה. אם הייתי, אז היה ביכולתי לזהות ולמצוא את עצמי במקום שבו לא היו לא גופי ולא תודעתי. כלומר, הייתי יכולה להיות במקום מסוים בעוד הגוף והתודעה שלי היו במקום אחר! מן הסתם הדבר אינו אפשרי. העצמי, או האני, קשור לגוף ולתודעה.

האם אנו ישות עצמאית כלשהי העוברת מתקופת חיים אחת לשנייה? בזמן המוות, התודעה נספגת לתוך מצבי תודעה יותר ויותר מעודנים. המישור העדין ביותר של התודעה עובר מתקופת חיים אחת לשנייה. אך התודעה העדינה ביותר הזו משתנה ללא הרף בכול רגע. היא מעולם לא נשארת זהה בשני רגעים עוקבים, כמו שבמישור הפיזי סדר האלקטרונים באטום משתנה בכול רגע נתון. אין ביכולתנו להצביע על רגע אחד של תודעה שתמיד הייתה ותמיד תהיה אנחנו. אנו לא התודעה של אתמול, או של היום, או של מחר. אנחנו לא התודעה שעוזבת את הגוף הזה בזמן המוות, ואף לא התודעה שנולדת מחדש. הדבר שלו אנו קוראים ‘אני’ מותנה בכול הגורמים הללו, אך אינו אף אחד מהם.

הדוגמה של הנהר תסייע לנו להבין את הנקודה. נהר המיסיסיפי אינו גדותיו. הוא אינו המים או הסלעים או הנחלים הזורמים אליו. כשאיננו מנתחים את הנושא, נדמה שקיים נהר אמתי ועצמאי, אך ברגע שנשאלת השאלה, “מהו הנהר העצמאי שנדמה שקיים?” לא נמצא דבר המצביע עליו. אך נהר בעל קיום מותנה קיים.

בדומה, זרם תודעתנו אינו רגע מסוים של תודעה, ואף לא אוסף רגעי תודעה. זרם תודעה עם קיום אמתי שכזה אינו קיים. התודעה שלנו ריקה מקיום אמתי או פנימי. אף על פי כן, קיים רצף של רגעי תודעה היוצרים את זרם התודעה, ורצף זה נולד מחדש.

ה’אני’ או העצמי אינו קיים באופן עצמאי מהגוף ומהתודעה. אף לא ניתן למצוא אותו בתוך הגוף או בתודעה. ואף לא בגוף ובתודעה יחד. במילים אחרות, אין למצוא את האני המוצק, הקיים באמת, שהרגשנו כשכעסנו. מדוע? כיוון שהוא אינו קיים. ה’אני’ ריק מקיום עצמאי. זו הכוונה בהעדר-עצמיות או ריקות.

קיום מותנה

הכוונה אינה שה’אני’ לא קיים כלל. אנו שוללים את העצמאות, או הקיום הפנימי שלו. אנו כן קיימים. אם לא היינו קיימים כלל, מי כותב את הספר ומי קורא אותו?

אנו קיימים באופן מותנה. אנו תלויים בסיבות: הזרע והביצית של הורינו, התודעה שלנו שהגיעה מחיים אחרים. אנו תלויים בחלקים שלנו: הגוף והתודעה שלנו. אנו אף תלויים במושגים ותגים: בהתבסס על כך שהגוף והתודעה שלנו נמצאים יחד, אנו מבינים שזהו אדם ומתייגים אותו ‘אני’. אנו קיימים על סמך תיוג פשוט של בסיס מתאים, הגוף והתודעה שלנו. הבודהה אמר בסוטרות:

בדיוק כפי שמרכבה מוגדרת

בהתאם לאוסף חלקיה,

כך, בהתאם למוסכמות, בעל תודעה

(מוגדר) בהתאם לצירוף (גוף ותודעה).

חשוב להבין שתובנת הריקות אינה משמידה את ‘האני’. ‘אני’ עצמאי, מוצק ואמתי מעולם לא היה קיים. אנו משמידים את הבורות המחזיקה ברעיון ש’אני’ מוצק קיים.

זה לא שפעם היו דברים אמתיים וברגע שאנו מודטים על ריקות אנו הורסים אותם. זה לא שדברים היו קיימים באופן עצמאי ואז לקחנו את התכונה הזו מהם. אנו פשוט מבינים שקיום עצמאי מעולם לא היה שם, וכך אנו מסלקים את התפיסה המוטעית בקיום דברים עצמאיים.

קיים אדם המגיע להארה. זה האני המקובל, התלוי בסיבות ובנסיבות, חלקים, מושגים ותוויות. לישויות מוארות אין תחושה חזקה של ‘אני’ מוצק ונפרד כמונו, כיוון שהם הבינו שאני כזה אינו קיים. העצמי עדיין קיים, אך באופן עדין ורך יותר. זוהי פשוט מוסכמה, לא ישות אמתית.

כאשר אנו מבינים את הריקות, או העדר העצמיות, כראוי, יש לנו כלי חזק ביותר להרגעת הרגשות העוכרים. כשאנו מבינים ריקות, אנו רואים שאין אדם מוצק אשר כועס; אין אדם אמתי שיש להגן על שמו הטוב; אין אדם או עצם יפהפה עצמאי שעלינו לחמוד. באמצעות תובנת הריקות, נעלמים ההיאחזות, הכעס, הקנאה, הגאווה והבורות שלנו, מפני שאין אדם אמתי עליו יש צורך לגונן, ואין עצם אמתי שיש להיאחז בו.

חשיבות תובנת הריקות הודגשה ב-סוטרת מלך המדיטציה המייצבת הנעלה:

אם העדר העצמיות של תופעות מנותחת

ואם ניתוח זה מפותח במדיטציה,

התוצאה היא הגשמת נירוונה.

אין אף סיבה אחרת להגיע לשלווה.

הבנת הריקות אינה גורמת לנו להיות אדישים וחסרי שאיפות. אם אנו חושבים, “אין אני אמתי, אין כסף אמתי. למה בכלל לעשות משהו?” אז לא הגענו להבנה הנכונה של ריקות. תובנת הריקות נותנת לנו מרחב עצום לפעולה. במקום שמרצנו יתכלה על ידי היאחזות, כעס ובורות, נהיה חופשיים להשתמש בחכמתנו וחמלתנו באינספור דרכים לתועלת הזולת.

לאחר שהבענו נחישות להשתחרר מכול המצבים הבלתי מספקים, עם הכוונה האלטרואיסטית להגיע להארה, כאשר נמדוט על ריקות נוכל לטהר את תודעתנו לחלוטין מכל זיהום. עם הסרת מגבלותינו, נוכל לפתח את התכונות הטובות שלנו בשלמותן, כך שיהיו לנו את האמצעים המיומנים לסייע לאחרים בדרכים היעילות ביותר. ביכולתנו להתמיר את תודעתנו באופן זה. באמצעות פיתוח שלוש התובנות העיקריות של הדרך, ביכולתנו להגיע מבלבול להארה, להפוך מבעלי תודעה רגילים לבודהה.

פיתוח שלוש התובנות העיקריות דורש זמן, סבלנות ומאמץ נלהב. אף נדרש ריכוז, כדי שכשנמדוט על שלושת הנושאים האלו, התובנות שלנו יהיו יציבות וחודרות.

6.      מדיטציה: פיתוח ריכוז וראייה חודרת

בטיבטית, המילה ‘מדיטציה’ נובעת מאותו השורש הדקדוקי של המילים ‘להרגיל’, או ‘להכיר’. כך, במדיטציה אנו מנסים להרגיל את עצמנו לדרכים מועילות לראיית העולם. אנו אף מנסים להרגיל את עצמנו להשקפה מדויקת של המציאות, כך שנוכל לסלק את התפיסות המוטעות והרגשות העוכרים.

מדיטציה אינה הרחקת מחשבות מתודעתנו ושהייה במצב חסר תוכן. תודעה חסרת תוכן אינה מרהיבה כלל. מחשבות המנוהלות במיומנות יסייעו לנו, בייחוד בשלבים הראשוניים של המדיטציה. לבסוף נתעלה מעבר למגבלות המושגים. אך הכוונה אינה כניסה למצב אדיש וחסר תוכן. הכוונה היא לראייה צלולה וישירה של המציאות.

ראשית, עלינו להקשיב להוראות כיצד ועל מה למדוט. מדיטציה אינה רק ישיבה בשיכול רגליים ועיניים עצומות. מדיטציה היא הפניית תודעתנו אל מושא חיובי, וטיפוח גישות מועילות. עלינו להקשיב להוראות של מורה מנוסה על מנת לדעת כיצד לעשות זאת כראוי.

שנית, עלינו לחשוב על ההוראות: עלינו להבין את הנושא לפני שנרגיל את עצמנו אליו. נוכל להרהר בשיעור על ידי דיון עם חברינו לדהרמה ומורים, או לבד, בישיבה בתנוחת מדיטציה.

לאחר הבנה אינטלקטואלית של הנושא, נשלב אותו בתודעתנו באמצעות מדיטציה. באמצעות תרגול תודעתנו בגישות והשקפות מסוימות, כגון אהבה שוויונית או החכמה המכירה במציאות, הן הופכות להיות טבעיות עבורנו.

תנוחת המדיטציה הקלאסית היא ישיבה בשיכול רגליים על כרית, כך שהאגן גבוה מהרגליים. הכתפיים והגב ישרים, כאילו מושכים אותנו מקדקוד ראשנו. ידינו נחות בחיקנו, ממש מתחת לטבור. יד ימין נחה בתוך יד שמאל, והאגודלים נוגעים אחד בשני. הזרועות אינן צמודות לגוף, ואף אינן בולטות החוצה, אלא נמצאות בתנוחה נוחה. הראש מוטה מעט קדימה, הפה סגור, והלשון צמודה לחך העליון.

העיניים פקוחות מעט, על מנת להימנע מישנוניות, אך אינן מביטות בדבר. הן בוהות מטה, ממוקדות בחופשיות בקצה האף, או בקרקע שלפניהן. מדיטציה מתבצעת אך ורק עם התודעה המנטאלית, ולא עם תודעת הראייה. במשך המדיטציה לא ננסה ‘לראות’ עם העיניים.

כדאי למדוט בבוקר לפני שמתחילים את פעילויות היום כיוון שאז התודעה רעננה ביותר. באמצעות התמקדות בגישות מועילות במדיטציית הבוקר, נהיה ערניים ורגועים יותר במשך היום. מדיטציה בערב אף היא מועילה להרגיע את התודעה ‘ולעכל’ את שקרה במשך היום לפני שהולכים לישון.

רצוי שמשך המדיטציה לא יהיה ארוך מדי בהתחלה. בחרי זמן סביר ליכולתך ולוח הזמנים שלך. חשוב להיות סדירים בתרגול המדיטציה, כיוון שחזרה סדירה חיונית להכרת גישות מועילות. מדיטציה במשך רבע שעה כל יום מועילה יותר ממדיטציה של שלוש שעות פעם בשבוע.

כיוון שהמוטיבציה שלנו קובעת אם מעשינו מועילים או לא, חשוב מאד לטפח מוטיבציה טובה לפני מדיטציה. אם נתחיל כל ישיבת מדיטציה עם מוטיבציה חזקה, יהיה לנו קל יותר להתרכז. לכן, לפני שנתמקד במושא המדיטציה, נקדיש מספר דקות לחשוב על תועלת התרגול לנו ולאחרים.

מועיל מאד ליצור את הכוונה האלטרואיסטית באופן כזה: “כמה נפלא היה לו כל בעלי התודעה היו מאושרים וחופשיים מקשיים! הייתי רוצה לאפשר זאת על ידי כך שאראה לאחרים את הדרך להארה. אך כל עוד התודעה שלי מבולבלת, לא אוכל לעזור לעצמי ולאחרים. לכן, הייתי רוצה לשפר את עצמי, לסלק את המערפלים, ולפתח את הפוטנציאל שלי, כדי שאוכל לשרת אחרים טוב יותר. לכן, בכוונתי לעשות מדיטציה עכשיו, כצעד נוסף בדרך.”

בבודהיזם יש סוגים רבים של מדיטציות. באופן כללי, הן מחולקות לשתי קבוצות: אלו המובילות ל’שאמטה’, או ‘שהייה בשלווה’, ואלו המפתחות ‘וויפאסנה’, או ראייה חודרת. בסוטרת גלוי מחשבת הבודהה אמר הבודהה:

עליכם לדעת שלמרות שלימדתי היבטים רבים ושונים של מצבי מדיטציה לשומעים (אלה בדרך להיות ארהטים), לבודהיסאטוות ולטאטהאגטות (בודהות), כולם כלולים בשני התרגולים של שהייה בשלווה וראייה חודרת.

שהייה בשלווה

שהייה בשלווה היא היכולת למקד את תודעתנו על מושא המדיטציה בצלילות ויציבות למשך כמה זמן שנרצה לעשות זאת. בשהייה בשלווה, תודעתנו הופכת לגמישה מאד, ומאפשרת לנו את החופש להתמקד בכול מושא חיובי שנבחר. למרות ששהייה בשלווה אינה מסוגלת לעקור את שורש הרגשות העוכרים בעצמה, ביכולתה להפחית את כוחם באופן משמעותי. כעס עז, היאחזות וקנאה לא יתפתחו, וכתוצאה מכך נרגיש יותר הרמוניה עם העולם.

על מנת לאפשר לתודעה לשהות במצב שליו, עלינו לשחרר אותה מכול דאגה, דעה קדומה, חרדה והסחת דעת. לכן, כדי לפתח שהייה בשלווה, אנו מבצעים מדיטציה מייצבת אשר באמצעותה אנו מאמנים את תודעתנו להתרכז במושא המדיטציה.

הבודהה סיפק מגוון מושאים שעליהם ניתן להתמקד על מנת לפתח ריכוז ממוקד. למשל, מדיטציה על אהבה כתרופת נגד לכעס, וכיעור כתרופת נגד להיאחזות. אף ניתן למדוט על הטבע הצלול והמודע של התודעה. דמות הבודהה יכולה להיות מושא למדיטציה שבה אנו מדמיינים בתודעתנו את הבודהה ומתרכזים בדמות שדמיינו. הנשימה היא אחד המושאים העיקריים המשמשים לפיתוח שהייה בשלווה.

כדי למדוט על הנשימה, שבו בנוח ונשמו רגיל. אל תנשמו עמוק, ואל תנסו לכפות קצב נשימה מסוים. נשמו רגיל, אך הפעם התבוננו וחוו את הנשימה לחלוטין. תוך מיקוד תשומת הלב בקצה האף, שימו לב לנשימה בעוד אתם נושפים ושואפים אוויר.

רובנו מופתעים, ואפילו נבהלים כאשר אנו מתחילים למדוט. נדמה שתודעתנו דומה לרחוב במרכז ניו יורק – יש כל כך הרבה רעש, מחשבות, רתיעה ומשיכה. זו לא המדיטציה הגורמת לתודעתנו להיות בכזה בלגן. למעשה, התודעה שלנו כבר מתרוצצת, אך כיוון שהמודעות הפנימית שלנו חלשה, איננו מודעים לכך. הפטפוט הפנימי אינו מצביע על כך שאנו מקרה אבוד. באמצעות תרגול סדיר, תודעתנו תוכל להתרכז טוב יותר והסחות הדעת יפחתו.

שני המכשולים העיקריים להתפתחות הריכוז הם רפיון ותסיסה. רפיון מתרחש כשהתודעה קהה, ואם איננו מרוכזים, אנו עלולים להירדם. כאשר התודעה כבדה יש באפשרותנו להשתמש בתרופות הנגד המתאימות על מנת לרומם אותה. לרגע נוכל להפסיק להתמקד בנשימה כמושא המדיטציה ולחשוב על משהו שירומם את רוחנו, למשל, הלידה המושלמת שלנו כבני אנוש או הפוטנציאל שלנו להיות לבודהה. גם מועיל לדמיין אור צלול ממלא את החדר, או אור בהיר נשטף אל תוך הגוף. כך התודעה תתעורר והכבדות תתפוגג. לאחר מכן נחזור למדוט על הנשימה.

למודטים מתחילים המוצאים שהם מנומנמים במהלך מדיטציה, מומלץ לשטוף את הפנים במים קרים לפני שיושבים. גם להביט למרחקים בין קטעי מדיטציה עוזר להרחיב ולהמריץ את התודעה.

המכשול העיקרי השני לפיתוח שהייה בשלווה הוא תסיסה. תסיסה מתרחשת כאשר התודעה נמשכת אל מושא היאחזות. למשל, אנו ממוקדים בנשימה במשך שלושים שניות, ואז, מבלי לשים לב, הריכוז שלנו פונה לאוכל. אחר כך אנחנו חושבים על יקירינו, ולאחר מכן, על התוכניות שלנו לסוף השבוע. כול אלה הן דוגמאות לתסיסה.

תסיסה שונה מהסחת דעת. בתסיסה מדובר במושאים מושכים בהם אנו נאחזים, בעוד הסחת דעת מושכת את תשומת לבנו גם לדברים אחרים. למשל, דוגמה להסחת דעת היא כשאנו חושבים על עלבונות שהוטחו בנו לפני חמש שנים. גם מחשבות על התכונות הטובות של הבודהה הן הסחות דעת כאשר אנחנו אמורים להתרכז בנשימה.

תסיסה מצביעה על כך שהתודעה מרוממת ונרגשת מדי. לכן, תרופת הנגד היא לחשוב על משהו עגום. נוכל לשקול ארעיות, או את הצדדים המכוערים במושא ההיאחזות שלנו, או על הסבל בקיום המחזורי. כשתודעתנו הופכת לרצינית יותר, נחזור למדוט על הנשימה.

נתינת הדעת וערנות פנימית הם שני גורמים מנטליים המאפשרים לנו לפעול נגד הסחת דעת, רפיון ותסיסה. באמצעות נתינת הדעת נזכור את מושא המדיטציה: הנשימה. זכירת, או נתינת הדעת שלנו, לנשימה היא כה חזקה עד שמחשבות אחרות המסיחות את הדעת אינן נכנסות למודעות.

על מנת להבטיח שדעתנו לא תוסח, תרפה או תתסוס, הערנות הפנימית משמשת לבדיקת ההתמקדות שלנו במושא המדיטציה. ערנות פנימית דומה למרגל – מדי פעם היא עולה ובודקת בשקט האם אנחנו עדיין ממוקדים בנשימה, או האם נדדנו למקום אחר. הערנות הפנימית אף בודקת אם הריכוז רפוי ואינו ממוקד בבירור על הנשימה. אם הערנות הפנימית שלנו מוצאת שאנחנו עדיין מרוכזים, נמשיך להתרכז. אם היא מגלה שדעתנו מוסחת, רפויה או תוססת, נחדש את נתינת הדעת, ונחזיר את תודעתנו למושא המדיטציה. לחלופין, ניישם את תרופות הנגד לרפיון ותסיסה המוזכרים לעיל.

תכונה חיונית נוספת לפיתוח השלווה המדיטטיבית היא הסבלנות. עלינו לקבל את עצמנו כפי שאנחנו, ולהצטייד בביטחון והתלהבות להפוך את תודעתנו לשלווה יותר. אם נלחיץ את עצמנו ונצפה לקבל תוצאות מידיות, הגישה עצמה תפריע לנו. מצד שני, אם נתעצל, לא נתקדם. עלינו לטפח מאמץ רגוע.

פיתוח שהייה בשלווה הוא תהליך הדרגתי שלוקח זמן. אין טעם לצפות שאחרי שנמדוט כמה פעמים נגיע לריכוז חד נקודתי. לעומת זאת, אם נקבל הוראות נכונות לגבי מדיטציה ונבצע אותן בהנחיית מורה, נתמיד בשמחה וללא צפיות, נגיע לשהייה בשלווה.

ראייה חודרת

ראייה חודרת היא ההבחנה הנכונה במושא המדיטציה, כשהיא משולבת עם הריכוז החד נקודתי של השלווה המדיטטיבית. כדי לתרגל ראייה חודרת עלינו לפתח את היכולת לנתח את מושא המדיטציה. בעוד הדגש בפיתוח שהייה בשלווה הוא על מדיטציה מייצבת, מדיטציה אנאליטית חיונית להשגת ראייה חודרת. אף על פי כן, מדיטציה אנאליטית מועילה לפיתוח שהייה בשלווה ומדיטציה מייצבת תורמת לראייה חודרת. למעשה, ראייה חודרת היא שילוב של מדיטציה אנאליטית עם שהייה בשלווה.

הכוונה במדיטציה אנאליטית, או מאבחנת, אינה להמשיג ללא הרף וללכת לאיבוד בפטפוט פנימי. הכוונה היא שבאמצעות הבנה טובה של מושא המדיטציה, נוכל לחוות אותו במלואו. במהלך המדיטציה האנאליטית איננו עוסקים בדיון שכלתני בהכרח. יתכן ונשתמש במחשבה מעודנת יותר על מנת להגיע להבחנה נכונה של מושא המדיטציה. אזי נתרכז בהבחנה שלנו על מנת לחזק ולהפנים אותה בתודעתנו. בסופו של דבר הבנתנו ההמשגית תהפוך לחוויה ישירה. כך שהתוצר הסופי של הניתוח הוא חוויה שאינה המשגית. בסוטרה שהתבקשה על ידי קסייאפה אמר הבודהה:

הו קסייאפה, כמו שעולה להבה כאשר שתי חתיכות עץ משופשפות זו בזו, כך חכמה אנאליטית עולה ממצב המשגי. וממש כמו שהלהבה מתגברת ושורפת את כל העץ, כך חכמה אנאליטית מתגברת ושורפת את כל המצבים ההמשגיים.

ישנם שני סוגים בסיסיים של מדיטציה אנאליטית. באחד המטרה היא להתמיר את הגישה שלנו. לדוגמה, כאשר אנו מודטים על אהבה, אנו משנים את הגישה שלנו מכעס או אדישות לחיבה כנה. בסוג השני, אנו מנתחים את מושא המדיטציה על מנת להבינו ולהבחין בו. למשל, במדיטציות על ארעיות וריקות.

בסוג הראשון אנו שואפים להתמיר את הגישה שלנו. כאשר אנו מודטים על אהבה, מושא המדיטציה הוא בעלי תודעה אחרים. אנו חושבים על טוב ליבם כלפינו, בעבר בהווה ובעתיד. אנו מאפשרים לעצמנו להפנים את ההשלכות העמוקות של העובדה שכולם רוצים להיות מאושרים ולהימנע מסבל באותה עוצמה כמונו, ולאחר מכן מהרהרים בכמה נהדר היה אילו הם אכן היו מאושרים.

כאשר המחשבות הללו מתחזקות בתודעתנו, אנו מתמלאים באהבה עמוקה ושוויונית כלפי כולם. עולה בנו תחושה עזה – המשאלה שאחרים יהיו מאושרים. כך, לאחר שפיתחנו גישה אוהבת באמצעות ניתוח שכלתני, נשמר את החוויה העמוקה של אהבה באמצעות מדיטציה מייצבת. יש שייבחרו להמשיך למדוט על אהבה ולפתח על בסיסה שהייה בשלווה.

במדיטציה על ארעיות, ניתוח מסייע לנו להבין את הטבע החולף של העולם. ניקח משהו שאנו קשורים אליו, כמו מוסיקה למשל, ונהרהר בתכונת השינוי שלה. למנגינה יש התחלה, אמצע וסוף. היא אינה ממשיכה לנצח. אפילו בזמן שהיא נמשכת, היא משתנה כל הזמן. כל צליל נמשך שבריר שנייה, ואפילו ברגע הקצר הזה הוא משתנה.

כאשר נשקול את הארעיות לעומק, נבין שהיקום שלנו תמיד בתנועה. למרות שנדמה בראייה הרגילה שלנו שהוא מוצק ויציב, הוא למעשה ארעי. הבנה זו מסייעת לנו להימנע מהיאחזות ומהכאב והבלבול הנלווים אליה. הכרת הארעיות תאפשר לנו להעריך דברים ולחוות אותם במלואם כל עוד הם נמשכים. כאשר ייעלמו, לא נתאבל עליהם. כך המהומה בחיי היומיום שלנו תירגע מעצמה.

כאשר אנו מודטים על ריקות, אנו מנתחים את הטבע המוחלט של אנשים ותופעות. כפי שתואר בפרק על חכמה, אנו חוקרים את ההשערות הרגילות שלנו לגבי הדרך שבה אנשים ותופעות קיימים והאם הן נכונות. כאשר אנו מנתחים בקפידה, אנו מוצאים שהאנשים והתופעות ריקים מכול השלכות כוזבות של קיום פנימי. בנקודה זו, הגענו להבחנה נכונה לגבי ריקות.

כדי להגיע לראייה חודרת לגבי ריקות, נאחד את ההבנה הנכונה לגבי ריקות עם שהייה בשלווה. כך נאפשר לתודעתנו להישאר ממוקדת על ריקות לזמן ממושך. באמצעות התמקדות כזו על המציאות, נטהר את תודעתנו ממכשולים.

כל הנושאים המובאים בספר זה הם מושאים למדיטציה. נוכל לעשות מדיטציה אנאליטית על הנושא של לידה מחדש וסיבה ותוצאה על מנת להבין את הדרך שבה הם פועלים. על ידי הרהור בטוב ליבם של אחרים והחסרונות שבאנוכיות, נפתח אהבה ואת המשאלה הספונטאנית להועיל לאחרים. בקיצור, כל מה שהבודהה לימד יכול לשמש למדיטציה.

גם שהייה בשלווה וגם מדיטציה אנאליטית חשובים. אם ביכולתנו להתרכז, אך איננו מנתחים נכון את מושא המדיטציה, למשל ריקות, אז חסרה לנו היכולת לעקור את שורש הבורות. לעומת זאת, אם נבין ריקות נכונה, אך אין ביכולתנו להתמקד בהבנה זו, לא תהיה להבנתנו השפעה עמוקה על תודעתנו ולא ניפטר מהבורות שלנו לחלוטין. כאשר אנו משלבים שהייה בשלווה עם ראייה חודרת, אנו בדרך הבטוחה לחירות.

7.      לקיחת מקלט: מקורות עזרה והשראה בדרך

הבנה כללית של שלושת התובנות העיקריות של הדרך מקנות לנו בסיס מצוין ללקיחת מקלט בבודהות, בדהרמה ובסאנגה. עם הנחישות להשתחרר מהקשיים שלנו, נחפש מדריך שיראה לנו כיצד ניתן לעשות זאת. כאשר נעריך בכנות את כל בעלי התודעה, נחפש מישהו שיראה לנו את הדרך היעילה ביותר להועיל להם. כאשר נכיר בתובנת הריקות כמפתח לשחרורנו ולהובלת אחרים לשחרור, נשתוקק לקבל הוראות מתאימות על מנת למדוט על הריקות.

הבודהות, הדהרמה והסאנגה הם שלוש האבנים היקרות של המקלט. הבודהות הם כל בעלי התודעה שהגיעו להארה; הדהרמה היא התובנות והשיעורים המובילים אותנו לשחרור; הסאנגה, במובן המחמיר ביותר, מתייחס לכל אלה שמימשו את החכמה המשחררת באמצעות הבנת הריקות באופן ישיר.

לקיחת מקלט בבודהות, בדהרמה ובסאנגה היא הפתח לתחילת הדרך. לקיחת מקלט מצביעה על לקיחת אחריות לחוויות שלנו. האושר והסבל שלנו נובעים מהגישות והמעשים שלנו. אם לא נפעל על מנת לשנות אותם, מצבנו לא ישתנה. אולם, עלינו ללמוד כיצד להתמיר את גישתנו ומעשינו; אנו זקוקים לאחרים שיראו לנו את הדרך לפתח את האיכויות הטובות שלנו. אחרים לא יכולים לעשות את העבודה עבורנו, כיוון שרק אנחנו מסוגלים לשנות את התודעה שלנו. פירוש לקיחת מקלט הוא פנייה לבודהות, לדהרמה ולסאנגה בביטחון שביכולתנו להשתפר, ועם אמון שהם יובילו אותנו בכיוון הנכון.

בפרק זה נתבונן באיכויות של שלוש האבנים היקרות של המקלט – הבודהות, הדהרמה והסאנגה – ונתייחס לשאלה העולה לעיתים קרובות, “האם בודהיסטים מאמינים באלוהים?” לאחר מכן נחקור את הסיבות שאנשים לוקחים מקלט ואת המשמעות של ביטחון (או אמונה). הדרך שבה שלוש האבנים היקרות יכולות להועיל לנו תוסבר באמצעות הקבלה לרופא, תרופה, ואחות; ולסיום אתאר את טקס לקיחת המקלט.

שלוש האבנים היקרות

מהן האיכויות של הבודהות, הדהרמה והסאנגה אשר גורמים להם להיות מושאי מקלט אמינים?

הבודהות השלימו את כל הדרך להארה ולכן מסוגלים להראות לנו את הדרך. אם ברצוננו להגיע להוואי, נבצע את ההוראות שנקבל ממישהו שהיה שם. אחרת, יתכן ונסתבך בצרות! כיוון שהמסע להארה הוא נושא עוד יותר עדין, הכרחי שהמדריכים שלנו יהיו מנוסים בו.

שקיימוני בודהה הוא הבודהה המסוים שחי לפני 2,500 שנה בהודו. (שאקיה היה השבט שלו, גואטמה שם משפחתו, וסידהארתא שמו הפרטי). ישנם בעלי תודעה נוספים שהיו לבודהות. בדרך כלל, כשאומרים “הבודהה” מתכוונים לשקימוני בודהה. אך אל לנו לחשוב עליו כנפרד לחלוטין מבודהות אחרות, מפני שלכולם יש את אותן התובנות.

כיוון שהבודהות יודעים הכול, הם אוטומטית יודעים מה הדרך המיומנת ביותר להדריך כל בעל תודעה להארה. בסוטרות יש סיפורים רבים על הדרך שהבודהה הדריך אנשים שהיו במצב גרוע משלנו.

למשל, איש אחד היה כל כך טיפש שאפילו לא הצליח לזכור את שתי המילים שהמורה שלו ניסה ללמד אותו. המורה גירש אותו בשאט נפש. בסופו של דבר, פגש האיש את הבודהה, אשר נתן לו את התפקיד של טאטוא החצר ליד אולם התכנסות הנזירים. הבודהה הורה לאיש לומר: “הסר לכלוך, הסר כתמים” בעת שטאטא. לאחר זמן מה, האיש הבין שהלכלוך והכתמים לא היו אלה הרגילים: הלכלוך התייחס למכשולים הנפשיים לשחרור, בעוד הכתמים התייחסו למכשולים להארה מושלמת. כך הבין האיש את הדרך ובסופו של דבר היה לארהט, או ישות משוחררת. אם לבודהה יש את המיומנות לעזור לאדם כזה, ללא ספק יוכל להדריך גם אותנו!

לבודהות יש אינסוף חמלה שוויונית לכול בעלי התודעה, כך שעזרתם המתמדת מובטחת. הבודהות אינם דומים לבעלי תודעה רגילים המסייעים לחבריהם ופוגעים באויביהם, או עוזרים למישהי כשהיא נחמדה, אך לא כשהיא במצב רוח רע. למעשה, הבודהות רואים מעבר להבדלים השטחיים ולחולשותינו, ומשאלתם התמידית והבלתי משוחדת היא לסייע לכל אחד ואחת מאתנו.

יכולת הבודהה לעזור לזולת אינה מוגבלת על ידי אנוכיות או בורות. אך הבודהה אינו יכול לגרום למישהו לפעול בדרך מסוימת. הבודהות אף אינם יכולים לבטל את הקארמה שלנו. אין ביכולתם למחוק את העקבות הקארמתיות מזרם תודעתנו, או למנוע מהן להבשיל כאשר כול הסיבות הדרושות מתקיימות. הבודהות יכולות להדריך, לעורר השראה, וללמד אותנו, אך אנו היחידים היכולים לשלוט במחשבותינו, לשוננו ומעשינו.

בדיוק כפי שהשמש מאירה בכל מקום ללא אפליה או הגבלה, הבודהות מסייעים לכולם באופן שווה. אך קרני השמש אינן יכולות לחדור לתוך סיר הפוך. אם הסיר שוכב על צדו, יחדור אליו מעט אור. אם הסיר מופנה כלפי מעלה, אזי האור זורם אל תוכו.

בדומה, על פי הגישות והמעשים שלנו, אנו פתוחים במידות שונות להשפעה המאירה של הבודהות. בודהה עוזר לזולת באופן ספונטאני וללא מאמץ, אך עד כמה אנו מקבלים תלוי בנו. אם לא ננסה לתקן את ההיאחזות, הכעס וצרות האופקים שלנו, נמנע מעצמנו את קבלת השראת הבודהות. לעומת זאת, ככל שנלך בדרך, כך תודעתנו תיפתח אוטומטית לקבל את השראת ועזרת הבודהות.

כיוון שתודעתנו מעורפלת על ידי רגשות עוכרים וקארמה, איננו יכולים לתקשר ישירות עם התודעה היודעת-כל של הבודהות. לכן, מתוך חמלה, הבודהות מתגלות בצורות שונות על מנת להדריך אותנו.

צורה אחת נקראת ‘גוף ההנאה’. זהו גוף מעודן שבודהה לוקח כדי ללמד את הבודהיסאטוות הגבוהות בממלכות הטהורות. ממלכות טהורות הן מקומות שייסדו בודהות שונים, ושם מתרגלים מתקדמים יכולים לתרגל ללא הפרעה.

אך נכון לעכשיו, התודעה שלנו כה מוטרדת מדברים גשמיים שעדיין לא ייצרנו את הסיבות להיוולד בממלכות טהורות. לכן, מתוך חמלה, הבודהות מתגלים בגופים גסים יותר, ומופיעים בעולמנו על מנת ליצור אתנו קשר. למשל, בודהה יכול להתגלות כמורה שלנו, או כחבר לדהרמה. בודהה יכול אפילו להופיע כגשר או כחיה, או כאדם שמעביר עלינו ביקורת, על מנת לגרום לנו להתמודד עם הכעס שלנו. אך בודהות אינם מודיעים על כוונותיהם, ולעיתים רחוקות אנו מזהים אותם.

בודהיסטים משבחים את איכויותיו הנהדרות של שקיימוני בודהה, שחי לפני 2,500 שנה בהודו:

אתה, שגופך נוצר ממיליון מידות טובות,

אשר דבריך מקיימים את תקוותם של כל בעלי התודעה,

אשר תודעתך מבחינה בכל שיש לדעת,

לנסיך שבט השקייה, אנו מביעים הערכה.

הדהרמה והסאנגה

הדהרמה מתייחסת לשני דברים: (1) תובנות הדרך, במיוחד החכמה המכירה בריקות באופן ישיר; (2) הפסקת כל הסבל והסיבות לסבל אשר נובעת כתוצאה מתובנות אלה.

הדהרמה היא ההגנה האמתית שלנו. כאשר התודעה הופכת להיות הדרך ומגיעה להפסקת הסבל, אין אויב חיצוני או פנימי היכול להרע לנו. במובן הכללי יותר, הדהרמה מתייחסת לשיעורי הבודהה המראים לנו את הדרך להגשים את התובנות וההיפסקות.

סאנגה הם כול אלה אשר הכירו בריקות ישירות. לכן, הם חברים אמינים המעודדים ומלווים אותנו בדרך. באופן מחמיר, המונח “סאנגה” מתייחס לכל אחד עם הכרה ישירה של ריקות, באם אדם זה נזיר או לא. הסאנגה כוללת ארהטים, אלה ששחררו את עצמם מהקיום המחזורי. גם בודהיסאטוות אשר הכירו בריקות ישירות נחשבים לסאנגה. לבודהיסאטוות נאצלות אלו יש שליטה בתהליך לידתם מחדש. כתוצאה מחמלתם האדירה, הם מתנדבים ללא הרף לחזור לעולמנו על מנת להדריך אותנו.

באופן עממי יותר, “סאנגה” מתייחס לקהילות הנזירים והנזירות המקדישים את חייהם להגשמת הדהרמה, למרות שיתכן ועדיין לא הגיעו לתובנות. במערב, יש המשתמשים במושג “סאנגה” אף בהתייחסות לקהילה הבודהיסטית המורכבת מאלו שאינם נזירים. אך זה אינו השימוש המסורתי במושג.

האם בודהיסטים מאמינים באלוהים?

לעיתים קרובות אנשים מרקע יהודי-נוצרי שואלים האם בודהיסטים מאמינים באלוהים. התשובה תלויה במשמעות המילה “אלוהים”, כיוון שיש מגוון דעות בעולם היהודי-נוצרי לגבי מי או מה הוא אלוהים.

אם פירוש המילה “אלוהים” מתייחס לעקרון האהבה והחמלה, אז כן, בודהיסטים מקבלים את העקרונות האלה. אהבה וחמלה הם הליבה ההכרחית של שיעורי הבודהה. במובן זה, יש דמיון רב בין השיעורים של ישו ושל הבודהה.

אם “אלוהים” מתייחס לאחד אשר יש לו אינסוף אהבה וחמלה ואשר חופשי מנקמנות ואפליה, אז כן, בודהיסטים מקבלים זאת. אהבה, חכמה, סבלנות ושוויוניות הן איכויות של כל הבודהות.

אם “אלוהים” מתייחס לבורא, אז לבודהיסטים יש דעה שונה. מנקודת מבט בודהיסטית, לא היו התחלות להמשכיות החומר הפיזי והמודעות (ראה פרק בנושא לידה מחדש). כיוון שקשיים רבים עולים עם ההנחה של קיום בורא, בודהיסטים מציעים הסבר חלופי. כך, בודהיסטים אינם מקבלים את רעיונות החטא הקדמון והגיהינום הנצחי. כמו כן, אמונה בלבד אינה מספיקה להגשמת שלום.

אך יש להדגיש שבודהיסטים רואים תועלת במגוון אמונות דתיות ומנהגים. כיוון שאנשים אינם חושבים בצורה דומה, מבחר אמונות מאפשר לכל אחד לבחור שיטה העוזרת לו או לה לחיות חיים טובים יותר. כך, בודהיסטים מדגישים את החשיבות והנחיצות של סובלנות דתית.

למה לקחת מקלט?

שתי גישות עיקריות גורמות לנו לפנות לשלוש האבנים היקרות למקלט. גישות אלו אף עוזרות לנו להעמיק את המקלט שלנו במשך הזמן. הגישות הן: (1) חשש להמשיך כפי שאנחנו; (2) ביטחון ביכולתן של שלוש האבנים היקרות להדריך אותנו.

כשאנו מבחינים עד כמה הרגשות העוכרים מציפים אותנו, אנו חוששים שהם יניעו אותנו לעבר אומללות עכשיו, ולעבר לידה מיוסרת בעתיד. במבט רחוק עוד יותר, אנו פוחדים להיות לכודים בקיום המחזורי בו ניקח לידה מחדש אחר לידה מחדש ללא כל שליטה. אנו יודעים שבכל מקום בו ניוולד לא יהיה אושר מתמשך.

כיוון שאיננו יודעים כיצד לפתור את הסוגיות האלה, עלינו להתייעץ באלו שיודעים. אך עלינו להיות זהירים מאד לגבי ההוראות שנבצע, מפני שאם נבחר במדריך המוגבל במידת החמלה, החכמה והמיומנות שלו, לא נוכל להשתפר. לכן, חיוני לבחון היטב את האיכויות של מקורות עזרה אפשריים. כאשר נבטח ביכולות האחר להדריכנו, נקשיב להוראותיו ונתרגל את שנלמד.

ביטחון מול אמונה עיוורת

לעיתים קרובות מתרגמים את המושג “ביטחון” בכתבים הבודהיסטים כאמונה. אך באנגלית (ובעברית[1]) למילה “אמונה” יש קונוטציה של מישהו שמאמין במשהו אך אינו יודע את הסיבה לכך. בבודהיזם אין מטפחים אמונה עיוורת מסוג זה. “בטחון” מביע את המשמעות טוב יותר: אנו יודעים על הבודהות, הדהרמה והסאנגה ואנו בוטחים ביכולתם לעזור לנו. בתרגול הבודהיסטי מפתחים שלושה סוגים של אמונה מועילה או בטחון: (1) בטחון משוכנע; (2) בטחון השואף; (3) בטחון מעריץ או נהיר.

הביטחון המשוכנע נובע מתוך הבנה. למשל, אנו שומעים על החסרונות של הרגשות העוכרים ולומדים שיטות להתגבר עליהם. לאחר מכן אנו בוחנים את חיינו ובודקים אם הרגשות העוכרים גורמים לנו לבעיות ואם השיטות פועלות נגדם ביעילות. כך נפתח סברה שצריך ואפשר לסלק את הרגשות העוכרים. באמצעות ההיגיון וההתנסות שלנו, נשתכנע שהרהורים לגבי ארעיות יפחיתו את ההיאחזויות המוגזמות שלנו. כיוון שאמונה מסוג זה מבוססת על הבנה, היא יציבה ותקפה.

באפשרותנו להגיע לביטחון משוכנע שהבודהות, הדהרמה והסאנגה יכולים להוביל אותנו לצאת מהבלבול שלנו. איננו צריכים להאמין בגדולת שלוש האבנים היקרות רק מפני שמישהו אמר לנו – הדבר יהיה דומה לקניית סבון כביסה פשוט מפני שהפרסומת אמרה שהוא טוב. למעשה, דרך לימוד והרהור לגבי האיכויות של שלוש האבנים היקרות, נבין ונשתכנע. אמונה כזאת גורמת לנו להרגיש קרובים לבודהות, לדהרמה ולסאנגה.

הסוג השני של ביטחון הוא בטחון השואף. באמצעות קריאה על היתרונות של טוב לב והתבוננות בהשפעה הנהדרת שיש לאנשים אלטרואיסטים על העולם, נשאף להעצים את אהבתנו וחמלתנו. בכך שנלמד על טבע הבודהה שלנו והאיכויות של שלוש האבנים היקרות, נשאף להיות לבודהות. אמונה כזו ממריצה ומלהיבה אותנו מאד לגבי תרגול הדהרמה.

בטחון נהיר או מעריץ גורם לתודעתנו להיות שמחה. למשל, כשאנו שומעים על האיכויות של הבודהיסאטוות והבודהות – החמלה השוויונית והחכמה החודרת שלהם – אנו מעריצים אותם בלב שמח. על ידי התמקדות באיכויות הטובות של אחרים ושמחה בהם, עולה בנו ביטחון מעריץ.

ביטחון בבודהות, בדהרמה ובסאנגה גורם ללבנו להיות שליו, ומעניק כיוון לחיינו. כפי שאמר הבודהה בדהמאפאדה:

החכמים לוקחים אמונה ומשכל

כביטחונם בחיים;

זהו עושרם המובחר.

העושר האחר פשוט נדוש.

בבודהיזם, אמונה או ביטחון מתפתחים בהדרגה, ונובעים מיידע והבנה. על ידי הסתמכות על הדרכת הבודהות, הדהרמה והסאנגה, הבנתנו לגבי שלושת התובנות העיקריות של הדרך תתגבר. התהליך מתרחש כיוון שאנו רואים דרך ניסיוננו האישי שהכיוון ששלוש האבנים היקרות מציעים פותר את המצבים הבלתי מספקים שלנו. כך, לקיחת מקלט דורשת לקיחת אחריות לחוויותינו, בנוסף להסתמכות על ההדרכה, ההוראה וההשראה של אלה היכולים להראות לנו את הדרך להתמרת התודעה.

רופאה, תרופה ואח

המקלט מדומה לרופאה, תרופה ואח שעליהם מסתמך אדם חולה על מנת להחלים. אנו כמו אדם חולה מפני שאנו סובלים מהרבה מצבים בלתי מספקים בחיים אלו ובחיים עתידיים. על מנת למצוא פתרון, אנו מתייעצים ברופא מוסמך, הבודהה. הבודהה מאבחן את הסיבה למחלתנו: הרגשות העוכרים והפעולות המבולבלות שבצענו תחת השפעתם. לאחר מכן הוא ממליץ לנו לקחת את התרופה של הדהרמה, השיעורים לגבי הדרך להגיע לתובנות ולהיפסקות המובילים להארה.

עלינו לתרגל את השיעורים על מנת להגיע לתוצאה. לא די בשמיעת הדהרמה. עלינו ליישם אותה באופן פעיל בחיי היומיום ובמערכות היחסים שיש לנו עם אחרים. כלומר, אנו משתדלים לשים לב ולהבחין בגישות המפריעות כשהן עולות. אז אנו משתמשים בתרופות המאפשרות לנו לראות את המצב בבהירות. אם חולים מקבלים תרופות אך אינם משתמשים בהן, הם אינם מחלימים. בדומה, יתכן ויהיה לנו מזבח מפואר בבית, וספריית ספרי דהרמה ענקית, אך אם לא ניישם סבלנות כאשר אנו פוגשים אדם שמעצבן אותנו, נפספס את ההזדמנות לתרגל.

הסאנגה הם כמו האחים והאחיות שעוזרים לנו לקחת את התרופות. לפעמים אנו שוכחים איזה כדורים יש לקחת מתי, אז האחיות מזכירות לנו. אם קשה לנו לבלוע גלולות גדולות, האחים שוברים אותן לחתיכות עבורנו. כמו כן, אלה עם תובנות הדרך הם הסאנגה האמתיים המסייעים לנו לתרגל את הדהרמה בצורה הנכונה כאשר אנו מתבלבלים. נזירים ונזירות משמשים כדוגמה טובה, וכל מתרגל מתקדם מאתנו יכול לסייע לנו.

חברינו לדהרמה חשובים מאד, כיוון שאנו מושפעים בקלות מהאנשים סביבנו. כאשר אנו מנסים לשפר את עצמנו, חשוב שנהיה עם אנשים המעודדים אותנו לעשות זאת. אם נבלה את זמננו עם אנשים הנהנים מרכילות והעברת ביקורת, סביר להניח שזה מה שנעשה כאשר אנו נמצאים במחיצתם. כאשר אנו בקרבת אנשים המעריכים התפתחות אישית, הדוגמה שייתנו והעידוד שלהם ישפיעו עלינו בצורה חיובית. מסיבה זו הבודהה אמר בדהמאפאדה:

חכמים, אל תתיידדו

עם חסרי האמונה, הנבזים

המוציאים דיבה והיוצרים מחלוקת.

אל תיקחו אנשים רעים לחברתכם.

חכמים, התקרבו

לבעלי האמונה המדברים בעדינות,

המוסריים המקשיבים הרבה.

קחו את המיטב לחברתכם.

כיצד נחבר עצה זו למאמצינו לפתח אהבה שוויונית וחמלה כלפי כולם? מנטאלית, ננסה לראות מעבר לאיכויות השטחיות של הזולת ולהוקיר את כולם באופן שווה. אך איננו בודהות עדיין, אנחנו עדיין מושפעים בקלות מאחרים.

לכן, לתועלת כולם, עדיף ליצור חברויות עם אנשים החיים בצורה מוסרית ומעריכים התפתחות אישית. למרות שבאופן מנטאלי נרגיש אהבה וחמלה כלפי כולם, פיזית נשאר בקרבת אלה המשפיעים עלינו בצורה חיובית. כאשר תודעתנו תתחזק נוכל להיות בקרבת כל אחד מבלי להיות מושפעים מהמנהגים השליליים שלהם.

טקס לקיחת המקלט

למרות שלקיחת מקלט מתבצעת בלבנו ואינה דורשת הליך פורמלי, השתתפות בטקס לקיחת מקלט מאפשרת לנו לקבל את השראת שושלת המתרגלים שהחלה עם הבודהה וממשיכה עד היום. בנוסף, אנו מפקידים את עצמנו באופן רשמי בהדרכת שלוש האבנים היקרות.

בלקיחת מקלט אנו מצהירים בברור לעצמנו ולישויות הקדושות שאנו לוקחים כיוון מועיל בחיים. אנו נחושים להפסיק לתת לאנוכיות ולבורות שלנו לשטות בנו ולגרום לנו לרדוף אחרי עיסוקים חסרי תועלת. במקום זאת, נתחבר לחכמתנו ולחמלתנו הפנימית. החלטה זו ולקיחת המקלט הם רגע יקר בחיינו, כי אנו עולים על הדרך להארה.

במסורת הטיבטית כשמתעוררים בבוקר, ולפני כל מדיטציה, מדקלמים את לקיחת המקלט ויצירת הכוונה האלטרואיסטית:

אקח מקלט בבודהות, בדהרמה ובסאנגה עד שאגיע להארה. בזכות הפוטנציאל החיובי שאצור בתרגול נדיבות והשלמויות האחרות (אתיקה, סבלנות, מאמץ נלהב, מדיטציה מייצבת וחכמה), הלוואי ואהיה לבודהה על מנת להועיל לכל בעלי התודעה.

חלק 6 היסטוריה ומסורות

1.      חיי הבודהה והתפתחות הבודהיזם: ההארה של סידהרתא והפצת תורתו

… באופן לא מודע, הרצאות אלו (של הבודהה) מתארות עבורנו את הדמות הברורה הראשונה בהיסטוריה של הודו: אדם נחוש, סמכותי וגאה, המדבר ונוהג בעדינות, ונדיבות-לבו עצומה. הוא טען להארה אך לא להתגלות; הוא מעולם לא העמיד פנים שדרכו דיבר אל. בעת מחלוקת היה סבלני ומתחשב יותר מכל מורה דגול שהיה לאנושות… בדומה ללאו-דזה וישו, הוא ביקש להחזיר טוב תחת רע, אהבה תחת שנאה; והגיב בשתיקה לאור חוסר הבנה והתעללות… שלא כקדושים אחרים, לבודהה היה חוש הומור, והוא ידע שמטפיזיקה ללא צחוק היא חוסר צניעות.

-ויל דורנט (1981-1885),

היסטוריון אמריקאי וזוכה פרס פוליצר.

הרבה אותות מבשרי טוב קבלו את הנסיך סידהרתא אשר נולד לזוג המלכותי של קפילבסטו במאה השישית לפני הספירה. קשתות בענן הופיעו ברקיע, חיות היו שלוות, ושמחה רבה רווחה ברחבי המדינה. לפני לידת סידהרתא, היו לאמו הרבה חלומות מבשרי טוב, ואמנם הילד היה מרשים. כתינוק, הוא צעד שבעה צעדים והצהיר שזוהי לידתו האחרונה.

מההתחלה הצטיין הנסיך סידהרתא בעיסוקים אינטלקטואליים ואתלטים. כיוון שאביו אסר עליו לצאת מתחום שערי הארמון, הוא חי חיים מוגנים מאד. הוא התחתן, היה לאב לילד אחד, ובילה את זמנו בהנאה מעינוגי החיים המלכותיים.

אך הנסיך התעניין בדרך בה חיו אנשים, וכך, ללא ידיעת הוריו, במספר הזדמנויות עזב את הארמון יחד עם נהג המרכבה שלו. הוא הזדעזע כשנתקל במראות לא צפויים: אדם חולה, אדם זקן, וגווייה. נהג המרכבה הסביר לנסיך הנדהם שחולי, זקנה ומוות מגיעים לכולם ללא אפשרות בחירה.

בפעם אחרת ראה הנסיך סידהרתא נזיר נווד מקבץ נדבות. הוא למד שהאיש הקדוש חסר הפרוטה חיפש הבנה אמתית של החיים ושחרור מכל הקשיים בהם. לאחר חוויות אלו, החל הנסיך לשקול מחדש את מטרת חייו.

סידהרתא החל לחוש חסר מנוחה בתוך הנאות הארמון ורצה למצוא פתרון לבעיות החיים, ותשובות לשאלותיו לגבי החיים והמוות. כיוון שלא היה מסוגל לסבול יותר את קלות הדעת בחיי הארמון, החליט להקדיש את חייו לעיסוק רוחני. לילה אחד עזב את הארמון, ובהסרת בגדיו ותכשיטיו המלכותיים הפך לנזיר קבצן.

למרות שלמד עם גדולי מורי המדיטציה של זמנו, והגשים את כל שלימדו אותו, עדיין לא גילה את טבע המציאות, ולא מצא את דרכו אל מחוץ לקיום המחזורי. לאחר מכן, במשך שש שנות עינויים, הוא חיפש תובנות באמצעות סגפנות. בסופו של דבר, כשהבין שעינוי הגוף אינו מטהר את התודעה, זנח את התרגול הזה. כך, התיישב מתחת לעץ בודהי בכפר בודגאיה בצפון הודו, ונדר שלא יקום עד שיגיע להארה מושלמת.

כוחות רבים, פנימיים וחיצוניים, ניסו להסיח את דעתו מהמדיטציה שלו. אך בעלות השחר של הירח המלא של חודש הירח הרביעי, הצליח לשחרר את תודעתו מכל המערפלים ולפתח את כל הפוטנציאל שלו. הוא היה לבודהה שהגיע להארה מושלמת.

במשך ארבעים וחמש שנה לאחר מכן לימד הבודהה ברחבי צפון הודו ומה שהיום הוא חלק מנפאל. גברים ונשים ביקשו לקבל ממנו הסמכה וכך החלו קהילות סאנגה של נזירים ונזירות. גם נשים וגברים שלא היו נזירים למדו עם הבודהה וקבלו על עצמם את חמשת הנדרים החילוניים (לא להרוג, לא לגנוב, לא לקיים יחסים מיניים שאינם נבונים, לא לשקר ולא להשתמש בסמים משכרים). החסידים החילוניים תרמו גנים כדי שלסאנגה יהיו מקומות מגורים, וסיפקו לנזירים ולנזירות מזון, ביגוד, ותרופות. הסאנגה חיו בפשטות, תרגלו היטב ולימדו את הדהרמה.

לאחר מספר שנים, הבודהה חזר לקפילבסטו ללמד את משפחתו דהרמה. בנו היה לנזיר, ודודתו, אשר גידלה אותו לאחר מות אמו, הייתה לנזירה הראשונה. אשתו ובנו הצטרפו לסאנגה. אביו, המלך, וכן שאר הממלכה, אף הם קבלו את תורת הבודהה ונהגו על פיה.

הבודהה שינה את החברה ההודית בדרכים רבות. הוא הניא אנשים מפולחן מוגזם, ועודד אותם להבין את הטקסים שבהם השתתפו. החברה ההודית הייתה לכודה בדעות הקדומות של שיטת המעמדות, אך הבודהה אסר על שיטה זו בקרב חסידיו. בחברה ההודית, נשים נשארו בבית וקבלו חירויות מעטות. אך הבודהה הכיר ביכולת האישה להגיע לשחרור ועודד את הנשים לאמץ “חיים חסרי בית” של נזירות. הוא עודד את הסאנגה לפעול באופן דמוקרטי, ובכך יצר דגם אשר בסופו של דבר אפילו שינה את מנהג הממשלה החילונית באותה התקופה.

מאז השפיעו חיי הבודהה והפילוסופיה שלו על העולם. מהאטמה גנדי, אשר הוביל את הודו לחירות משלטון הקולוניאליזם הבריטי, אמר:

אינני מהסס כלל להצהיר שאני חב הרבה להשראה שקבלתי מחייו של האחד המואר… אהבתו; אהבתו העצומה הושטה לחיה הנחותה ביותר, ולצורת החיים הנחותה ביותר, לא פחות מאשר לבני האנוש. והוא התעקש על טוהר חיים.

התפשטות הבודהיזם

מעט לאחר שהבודהה עבר מהעולם, או שעבר לפארינירוונה, נפגשו חמש מאות ארהטים ודקלמו את הרצאות הבודהה על מנת לשמר ולערוך אותם בשיטתיות. סוטרות אלו שוננו והועברו בעל-פה במשך מאות שנים, עד שנכתבו בציילון בסביבות המאה השנייה לפני הספירה, ויצרו את כתבי הפאלי של מסורת הטרוואדה.

הבודהה לימד במשך חייו שיעורים נוספים, שהועברו אישית ממורה לתלמיד במאות הראשונות לאחר שעבר מהעולם. יש האומרים כי חלק משיעורים אלו, סוטרות הפראג’נה-פאראמיטה הוחבאו עד שהנסיבות הבשילו להפצתם. מאות שנים לאחר מכן, המלומד נגרג’ונה החיה אותם. סוטרות אלה ממסורת המהיאנה, שנכתבו בסנסקריט, החלו להופיע במאה הראשונה לפני הספירה, ומהר מאד הפכו לנפוצים ואהובים.

במאה השישית, הטאנטרות, קבוצה נוספת של שיעורי הבודהה, הופיעו בכתב. על-פי מסורת הווג’ריאנה, שיעורים אלו ניתנו על ידי הבודהה בתקופת חייו. כיוון שהיו מתקדמים מכדי ללמדם בשיעורים ציבוריים, הם הועברו בשקט ממורה לתלמיד במשך מאות שנים, או נלקחו למקומות אחרים על מנת להגן עליהם.

לאחר שעבר מהעולם, שיעורי הבודהה התפשטו במהירות ברחבי הודו ועד לפקיסטן ואפגניסטן של היום. שרידים מהתרבות הבודהיסטית העצומה הזו נראים במערות אג’נטה ואלורה שבהודו, עם פסליהם וציוריהם המורכבים, ובבמיאן שבאפגניסטן, היכן שדמויות בודהה ענקיות סותתו בצדי ההר. אוניברסיטאות לנזירים הוקמו בהודו והיו למרכז המחשבה האינטלקטואלית במשך מאות שנים. כיום ניתן לראות בביהאר את חורבות החשובה ביניהן, נלנדה.

התרגול הפעיל של שיעורי הבודהה נעלם מהתרבות ההודית לאחר המאה השנים-עשר, כאשר הבודהיזם כמעט והושמד כליל על ידי פולשים מוסלמים. אך ההשפעה הבודהיסטית על התרבות ההודית נותרה, ובשנים האחרונות החלה תחייה של תרגול בודהיסטי פעיל. רבים מבני המעמד החברתי הנמוך ביותר בהודו היו לבודהיסטים. הקבוצה של 500,000 אשר המירו את דתם בשנת 1956 גדלה לכמעט שישה מיליון כיום.

קבוצה גדולה נוספת של בודהיסטים בהודו כיום הם הפליטים הטיבטיים. אחרי שנת 1959 אלפי טיבטים, כולל הוד קדושתו הדלאי לאמה, ברחו להודו על מנת להימלט מהשתלטות המשטר הקומוניסטי של הסינים בארצם. הממשלה ההודית סייעה רבות לפליטים, ואפשרה להם לשמר את השיעורים והמוסדות הדתיים שנמצאו תחת דיכוי חמור בזמן המשטר הקומוניסטי בטיבט.

הודו הייתה השורש שממנו הבודהיזם התפשט ברחבי אסיה. במאה השלישית לפני הספירה, המלך אשוקה שלח מסיונרים לציילון (סרי לנקה), שם הבודהיזם היכה שורשים. מציילון והודו, הבודהיזם התפשט לתאילנד ובורמה, ובמורד חצי האי הדרום-מזרחי של הודו. השיעורים הגיעו לשם בגלים, ראשית הטרוואדה, אחר-כך המהיאנה, ובסופו של דבר, הווג’ריאנה. עד המאה השביעית, הבודהיזם הגיע לאינדונזיה, מקום בניית הסטופה המפורסמת בבורובודור.

ברוב דרום-מזרח אסיה – תאילנד, בורמה וקמבודיה – מסורת הטרוואדה הייתה לדומיננטית, ועודנה עד היום. בווייטנאם מתקיימות מסורות הטרוואדה, צ’ן (זן) ופיור לנד (Pure Land). במלזיה ואינדונזיה הבודהיזם הצטמצם לאחר פלישות המוסלמים במאה הארבע-עשר. אך סינים שהיגרו למלאיה במאה הקודמת הביאו את הבודהיזם איתם, וכיום מספר מסורות בודהיסטיות מתקיימות במלזיה המודרנית ובסינגפור. באינדונזיה נותרו קבוצות קטנות של בודהיסטים.

בסביבות המאה השלישית לפני הספירה, הבודהיזם התפשט לממלכות מרכז אסיה ונישא בדרך המשי. הוא הגיע לסין ממרכז אסיה ואף מהודו דרך הים. עולי רגל סינים הגיעו להודו וחזרו עם כתבי-קודש רבים אשר תורגמו לסינית. כבר במאה הרביעית לפני הספירה, הבודהיזם היה חזק בסין.

סוטרות רבות הובאו לסין על ידי אנשים שונים במהלך מאות שנים, אך הם לא נערכו בשיטה מסוימת. לכן לאחר זמן מה החל בלבול לגבי הדרך ליישב את מה שנראה לכאורה כסתירות בסוטרות, והדרך לתרגל את הכתוב בכמות הכתבים האדירה. על מנת לפתור את הקושי שנוצר, קמו קבוצות קטנות, כשכל אחת מובלת על ידי נזיר ידוע. כל קבוצה התמקדה בסוטרה מסוימת, או קבוצת סוטרות. כך התפתחו מגוון מסורות בודהיסטיות בסין. פיור לנד (Pure Land) וזן הפכו לפופולאריות ביותר. האסכולות הבודהיסטיות המוקדמות אף הן הגיעו לסין, אך לא נפוצו.

החל מהמאה הרביעית מגוון המסורות מסין התפשט לקוריאה. משם הן הגיעו ליפן, שם הבודהיזם התבסס מאד כבר במאה התשיעית. מספר מסורות בודהיסטיות קיימות ביפן כיום: פיור לנד, זן, ניצ’ירן ושינגון, שהיא מסורת טנטרית. מסין התפשט הבודהיזם לווייטנאם.

בתחילה הגיע הבודהיזם לטיבט במאה השביעית מנפאל וסין. פאדמסמבאווה, היוגי ההודי החשוב, הגיע לטיבט במאה התשיעית, והבודהיזם התפשט במהירות. לאחר דיון מפורסם בין המלומד ההודי קמלסיה וחסיד סיני של הזן, הטיבטים פנו להודו כמקור שלהם לבודהיזם. קמו ארבע מסורות עיקריות לבודהיזם הטיבטי, בעיקר כתוצאה משושלות שונות של שיעורים. אופן התרגול שלהן דומה. מטיבט, הבודהיזם התפשט למונגוליה, צפון סין וחלקים של ברית המועצות, ואף ברחבי אזור ההימלאיה.

למרות שהמלך אשוקה שלח מיסיונרים בודהיסטים ליוון במאה השלישית לפני הספירה, הבודהיזם לא ממש נודע במערב עד למאה הקודמת.

מעניין שיש סימנים לכך שישו בילה את “השנים האבודות” בתחילת חייו בהודו. כתב-קודש שנמצא במנזר בודהיסטי בלדאק, שבצפון הודו, מספר על בחור צעיר שלמד שם ולאחר מכן חזר לארצו. התאריכים והתיאורים דומים לחיי ישו, אך דרוש מחקר היסטורי נוסף לפני הסקת מסקנות. אולם יש דמיון בולט בין השיעורים של ישו לגבי אהבה וחמלה ואלה של הבודהה.

במאה התשע עשרה אינטלקטואלים מערביים החלו להתעניין בתורה הבודהיסטית וכך החלו ללמד פילוסופיה בודהיסטית באוניברסיטאות. בשנים האחרונות הראו מערביים עניין גובר בבודהיזם, וכיום יש מקדשים ומרכזים מכל המסורות העיקריות של הבודהיזם ברב המדינות המערביות.

הבודהיזם עורר השראה רוחניות ואינטלקטואלית באנשים רבים במערב. אנשים בחברות המערביות המודרניות מעריכים את שיטות המדיטציה שהבודהה לימד על מנת להרגיע את התודעה. ההוראות הברורות של הבודהיזם לגבי פיתוח אהבה וחמלה מעוררות בהם השראה. במבחינה אינטלקטואלית, אנשים נמשכים לגישה ההגיונית והפתוחה של הבודהיזם.

בנוסף, הגישה הבודהיסטית דומה לשיטה המדעית, והשקפת העולם תואמת ממצאים מדעיים. אריך פרום, שהיה פסיכו-אנליסט ופילוסוף חברתי ממוצא גרמני-אמריקאי, אמר:

באופן פרדוקסאלי, נראה שהמחשבה של הדתות המזרחיות מתאימה יותר למחשבה המערבית הרציונאלית מאשר המחשבה הדתית המערבית עצמה.

השופט הבריטי המפורסם, קריסטמס המפריז, העיר:

בודהיזם…היא שיטת מחשבה, דת, מדע רוחני ודרך חיים הגיונית, מעשית ומקיפה. במשך 2,500 שנה היא סיפקה את הצרכים הרוחניים של כמעט שליש מהאנושות. היא מדברת אל מחפשי האמת כיוון שאין בה דוֹגמות; היא מספקת את התבונה ואת הלב באופן שווה; היא מתעקשת על חוסר-תלות יחד עם סובלנות כלפי נקודות מבט שונות; היא מאמצת מדע, דת, פילוסופיה, פסיכולוגיה, מיסטיקה, אתיקה ואומנות, ומצביעה על האדם כבורא הבלעדי של חייו הנוכחיים והמעצב של גורלו.

2.      סקירת מסורות בודהיסטיות כיום: אחדות וגיוון

הבודהה, שהיה מורה מיומן מאד, העביר מגוון שיעורים המתאימים לאנשים עם תחומי עניין שונים ונטיות שונות. כיוון שלא קיימת הציפייה שכולם יתרגלו באותו האופן, בודהיסטים מקבלים בברכה את מגוון המסורות הבודהיסטיות ואף את גיוון הדתות בעולם.

למרות שהבודהיזם היא אחת הדתות העתיקות בעולם, מעולם לא התקיימה מלחמה בשמה או בשל תורתה. קנאות כיתתית נחשבת להרסנית מאד, כיוון שהתייחסות למסורת אחת כטובה ולאחרת כרעה משמע ביקורת כלפי השיעורים שהבודהה נתן לקבוצה מסוימת של אנשים.

אין הדבר סותר את התועלת של דיון בין המסורות, או אפילו בין שני מתרגלים מאותה המסורת. דיון בודהיסטי מתקיים עם המניע החיובי של שיפור הבנתם של המשתתפים. באמצעות דיון התלמידים מתעמקים ומבהירים אי-הבנות. לכן מורים בודהיסטים מעודדים את תלמידיהם לתהות לגבי, השיעורים ולדון בהם.

אנשים החדשים לבודהיזם לעיתים מתבלבלים ממגוון המסורות הקיימות. לכן להלן מובאת סקירה קצרה, אף על פי שהיא אינה עושה צדק לעושר המסורות הקיימות. למרות שקיימות מסורות בודהיסטיות רבות, כאן נסקרים רק התרגולים הבולטים ביותר: טרוואדה, פיור לאנד, זן וווג’ריאנה.

טרוואדה (Theravāda)

הטרוואדה, או מסורת הקשישים, מדגישה שני תרגולי מדיטציה: שאמטה (שהייה בשלווה) וויפאסנה (ראייה חודרת). תרגול השלווה המדיטטיבית מפתח ריכוז, מפסיק את מבול הפטפוט והמחשבות ומפתח את יכולת הריכוז הממוקד על מושא המדיטציה. זרימת הנשימה פנימה והחוצה היא המושא העיקרי המשמש במדיטציה זו, ופיתוח הריכוז בנשימה מוביל למצב תודעה שליו.

ראייה חודרת מתפתחת דרך ארבעה סוגי תשומת-לב: התבוננות בגוף, ברגשות, בתודעה ובתופעות. המתרגל מגיע לתובנות לגבי הארעיות שבהם, טבעם הבעייתי, וחוסר זהותם העצמית.

מדיטציית אהבה-וטוב לב היא תרגול נוסף המתבצע על מנת לפתח את השאיפה הכנה שכולם יהיו בריאים ומאושרים. מסורת הטרוואדה אף מעודדת שמירת נדרים: שמירת חמשת הנדרים של המתרגלים החילוניים, או שמירת נדרי הנזירים והנזירות.

בהפסקות שבין תרגול מדיטציה בישיבה, מתרגלי טרוואדה מבצעים מדיטציה בהליכה. בהליכה איטית מאד, הם שומרים על מודעות בכל רגע. זוהי שיטה יעילה לעגן את עצמך ברגע הנוכחי ולהיות קשוב יותר למתרחש כאן ועכשיו. מטרת מסורת הטרוואדה היא להגיע להיות ארהט, ולהשתחרר מהקיום המחזורי.

פיור לאנד (Pure Land)

מסורת הפיור לנד מדגישה את התרגול הקשור לבודהה אמיטבה: דקלום שמו ומדיטציה עליו. מתרגלים ממסורת זו שואפים להיוולד מחדש בסוקהאוואטי, הממלכה הטהורה המערבית, שם כל התנאים ההכרחיים לתרגול הדהרמה זמינים בשפע. כאשר ייוולדו שם, יהיה ביכולתם להשלים את הדרך ולהיות לבודהות ללא כל עיכובים.

על מנת להיוולד בסוקהאוואטי, מתרגלי הפיור לנד מדמיינים את אמיטבה, מתבוננים באיכויותיו המוארות, ומדקלמים את שמו. בנוסף, הם משתדלים לחיות בצורה אתית ולפתח את הכוונה האלטרואיסטית. על מנת לפתח שהייה בשלווה הם מתמקדים בריכוז בדמות של אמיטבה, ועל מנת לפתח ראייה חודרת, הם מנתחים את הטבע המוחלט של אמיטבה ושלהם.

פיור לאנד, זן (צ’ן), ווג’ריאנה נובעות ממסורת המהיאנה (Mahāyāna), לכן המתרגלים אותם שואפים להיות לבודהות, ויש שבוחרים לקבל על עצמם את נדרי הבודהיסאטווה. כיום תרגול הפיור לאנד והזן התמזגו במקדשים רבים.

זן

זן מדגישה שלכל בעלי התודעה יש את טבע הבודהה. לכן, אם מישהו חותך דרך ההמשגה השקרית ומבין את טבעה הריק של התודעה, הוא או היא יהיו לבודהה במהלך חייהם הנוכחיים. מתרגלי זן מודטים על הנשימה כמו גם על התודעה.

זן עשירה בסיפורים קצרים בהם אפשר להרהר באריכות. אחד הסיפורים האהובים עלי מספר על בנקי, מלומד זן אשר ערך ריטריט מדיטציה. אחד התלמידים נתפס גונב, והאירוע דווח לבנקי עם בקשה שהתלמיד יסולק. בנקי התעלם מהבקשה. הדבר אירע שוב, ובנקי התעלם מכך, שוב. בכעס, התלמידים האחרים הגישו עצומה שדרשה שהתלמיד יסולק, עם הצהרה שאם לא יסולק, הם יעזבו.

בנקי כינס את כולם ואמר “אתם חכמים. אתם יודעים מה נכון ומה לא נכון. אתם יכולים ללכת ללמוד במקום אחר אם ברצונכם לעשות זאת. אך התלמיד המסכן הזה אינו יודע מה נכון ומה לא. אם לא אלמד אותו, מי ילמדו? אני רוצה שיישאר כאן אפילו אם כל השאר יעזבו.”

בנקודה זו, התלמיד שגנב החל לבכות. כל תאוותו לגנוב נעלמה.

בזן קיימות שתי מסורות. בסוטו זן מתרגלים “ישיבה בלבד” על מנת לפתח שהייה בשלווה וראייה חודרת לגבי דרך פעולת התודעה וטבעה. מתרגלי הרינזאי זן מהרהרים בקואנים, שהם פתגמים בלתי נתפסים לבינה ולרגשות הרגילים. על מנת להבין קואן נדרש לשחרר את התודעה מהשקפות רגילות. לדוגמה:

שני נזירים התווכחו לגבי דגל. האחד אמר שהדגל נע. האחר אמר שהרוח נעה. ראש אב-הבית השישי עבר לידם ואמר להם “לא הרוח ולא הדגל נעים; התודעה נעה.”

מעודדים מתרגלי זן לבצע עבודה פיזית כיוון שזו הזדמנות ליישם את מה שהשיגו במשך המדיטציה בפעילות יומיומית. זן אף משתמשת בהבעה אומנותית כהזדמנות לפתח מודעות, ובאווירה זו התפתחו המסורות המקסימות של טקס התה וסידורי הפרחים.

במקומות בהם מתרגלים את הצ’ן מסין, הנזירים והנזירות נמנעים ממגע מיני. אך ביפן הממשלה רצתה שהסאנגה יינשאו, ובחצי האחרון של המאה התשע-עשרה היא ציוותה על ביטול הדרישה להתנזרות ממגע מיני. לכן, ביפן כוהני זן יכולים להתחתן, כי נדריהם שונים מאלה שבמסורות בודהיסטיות אחרות.

ווג’ריאנה (Vajrayāna)

תרגול הווג’ריאנה, או הטנטרה, מתקיים על ידי בודהיסטים מטיבט, ואף במסורת השינגון היפנית. תרגול הווג’ריאנה מתבסס על שלושת התובנות העיקריות בדרך: הנחישות להשתחרר, הכוונה האלטרואיסטית, וחכמת ההכרה בריקות. ווג’ריאנה היא ענף של המהיאנה, שבתורה מבוססת על הטרוואדה. אין אפשרות לדלג על התרגולים הראשוניים המשותפים לטרוואדה והמהיאנה הכללית, ולהתחיל ישירות בווג’ריאנה. אם מתעלמים משלושת התובנות העיקריות, ובמקום זאת מאמצים את הגישה הלא מציאותית “אני הולכת לתרגל ווג’ריאנה כיוון שזה התרגול הגבוה ביותר והדרך המהירה ביותר להגיע להארה”, אזי התרגול לא יניב את הפירות הרצויים.

זוהי נקודה חשובה, כיוון שכיום אנשים רבים מוקסמים מהרעיון של השגת כוחות מיוחדים ומחפשים את הטנטרה מסיבה זו. אולם, מניע כזה אינו המניע המתאים. תרגול הווג’ריאנה אינו מיועד לכוח ותהילה גשמיים. הוא מתבצע על מנת להגיע להארה וכך להיות לתועלת לאחרים בדרך הטובה ביותר.

על מנת להבין את תרגול הווג’ריאנה, התודעה צריכה להיות מתורגלת היטב בנושאים המוקדמים. אלה כוללים מדיטציה על המוות וארעיות, ארבע אמיתות הנעלים, הנחישות להשתחרר, הכוונה האלטרואיסטית וחכמת ההכרה בריקות. על ידי תרגול המדיטציות הבסיסיות, המתרגל הופך לכלי מתאים לקבלת חניכה לתרגול הטנטרי.

תרגול הווג’ריאנה מתחיל בקבלת חניכה (או הסמכה) ממורה מוסמך. במהלך החניכה, המורה נותן הנחיות לגבי צורת המדיטציה, והחניכים מבצעים את המדיטציה. ישיבה בחדר ושתיית מים מבורכים אינם מספיקים לקבלת החניכה. מטרת החניכה היא לסייע לתלמידים להתחבר לביטוי מסוים של הבודהה ולהציג אותם לתרגול המדיטציה של בודהה זה. חשוב מאד לשמור על הנדרים וההתחייבויות שלוקחים במהלך חניכה.

לאחר חניכה, מבקשים ממורה מוסמך הוראות לגבי הנדרים וההתחייבויות שנלקחו במהלך החניכה. אף ניתן לבקש שיעורים לגבי תרגול המדיטציה המסוים. מקבלים סדנה, שהוא טקסט פולחני עם הדמיות, תפילות, ומדיטציות על הבודהה המסוים, והמדריך הרוחני נותן הוראות לגבי הסדנה. לאחר קבלת ההנחיות, ניתן לתרגל את המדיטציה כראוי.

ווג’ריאנה מדגישה פיתוח דימוי עצמי חיובי. בחיים הרגילים, אם אין ביכולתנו לדמיין את עצמנו מסיימים תיכון, לעולם לא ננסה, ולעולם לא נצליח לעשות זאת. בדומה, אם אין ביכולתנו לדמיין את היותנו לבודהה, לעולם לא נגשים זאת. ההדמיות במהלך תרגול הווג’ריאנה מסייעות לנו לפתח דימוי עצמי חיובי ולהרחיב את הכוונה האלטרואיסטית שלנו.

בווג’ריאנה קיימות מספר שיטות מדיטציה. תרגולים מוקדמים מסוימים המטהרים עקבות שליליות ובונים פוטנציאל חיובי. דקלום מנטרות מרגיע את התודעה ועוזר לפיתוח הריכוז. במסורת הווג’ריאנה אף יש שיטות לפיתוח מהיר של ריכוז ממוקד ולחשיפת מצב תודעה עדין ביותר המבין את הריקות. הווג’ריאנה אף כוללת מדיטציות הקושרות את תהליך המוות והלידה מחדש אל הדרך להארה.

כל המדיטציות הללו מבוססות על ההבנה של שלושת ההיבטים העיקריים של הדרך. על ידי תרגול דרך הדרגתית כזו להארה ביכולתנו להיפטר כליל מכל הגורמים המזהמים בתודעתנו ולהתמירם לתודעה של בודהות. באמצעות חמלה, חכמה ומיומנות מושלמים, יהיה ביכולתנו להיות לתועלת עצומה לאחרים.

חלק 7 חמלה מעשית

חמלה מעשית

עד כה דנו בגישות חדשות לחיים וליחסינו עם אנשים אחרים. על מנת שתהיה להן תועלת, עליהן להתקשר לחיי היומיום שלנו. ספר זה לא נכתב לטובת ידע אינטלקטואלי, אלא כדי להציע מספר רעיונות היכולים לסייע בהעשרת חיינו.

כפי שהוד קדושתו הדלאי לאמה חוזר ואומר, המפתח לחיים מאושרים ולחברה הרמונית הוא החמלה. כל דתות העולם מעודדות חמלה, שהיא המהות שבשיעורי הבודהה.

חמלה היא תקשורת כנה וישירה עם אחרים. זו היכולת להבין אחרים ולעזור להם באופן ספונטני כפי שאנו עוזרים לעצמנו. כיוון שתחושת ה”אני” וה”אחר” קְטֵנה, החמלה חדורת ענווה. כיוון שהמשאלה לשחרר אחרים מתנאים בלתי מספקים היא חזקה, החמלה אמיצה.

הוד קדושתו הדלאי לאמה מהווה דוגמה לתכונות אלה. במהלך כנס עם פסיכולוגיים ואחרים במקצועות הסיעודיים בשנת 1989, הוא הדהים את כולם בענוותו. לעיתים הוא ענה לשאלות קשות במשפט “אינני יודע. מה דעתך?” בעולם בו אישים מפורסמים לעיתים קרובות מציגים את עצמם כסמכות, הכבוד שהוד קדושתו הדגים כלפי הדעות של האחרים ונכונותו ללמוד מהם מעידה על חלופה נבונה.

בדומה, הוא חי חמלה אמיצה. מדינתו, טיבט, נמצאת תחת כיבוש על ידי הקומוניסטים הסינים מאז 1949. בשנת 1959, הוד קדושתו, יחד עם אלפי טיבטים, נאלץ לעבור לגלות. המהפכה התרבותית גרמה להרס עצום לחברה, לדת ולאנשים הטיבטיים. אף על פי כן, הוד קדושתו תמיד מייעץ לטיבטים “אל תכעסו על אלה שהרסו את מולדתנו. הם בעלי תודעה הרוצים להיות מאושרים בדיוק כמונו. התנגדות אלימה כלפיהם אינה פותרת את המצב.”

בעודו חומל כלפי כובשי טיבט, הוד קדושתו אף אמיץ בעבודתו לתיקון צרת עמו. הוא מחפש באופן פעיל פתרון שישביע את רצונם של הסינים והטיבטיים. כך, אנו רואים בחייו את התערובת ההרמונית של החמלה, הענווה והאומץ.

ביכולתנו ליישם את הדוגמה של הדלאי לאמה בחיינו. כל מצב אליו אנו נקלעים הוא הזדמנות לתרגל חמלה מעשית. נתחיל עם האנשים סביבנו – משפחתנו וחברינו, האנשים בעבודה ובכיתה שלנו, אנשים במכולת ובכביש – ונפרוש את תשומת לבנו ודאגתנו כלפי כולם.

כשמישהו חותך אותנו בכביש המהיר, במקום לקלל בכעס, ננסה להיכנס לנעליו. לפעמים היינו נהגים חסרי התחשבות, בדרך כלל כיוון שהיינו שקועים במשהו חשוב. האדם השני דומה. בדיוק כפי שאנו רוצים שאחרים יסלחו לנו על הטעויות שלנו, כך נוכל אנחנו לסלוח להם.

נוכל ללמוד להתייחס גם לאחרים באותה החיבה שאנו חשים למשפחתנו ולחברינו. אנו רוצים שילדינו והורינו יהיו מאושרים. אחרים אמנם אינם קרובי המשפחה שלנו, אך גם הם ההורים והילדים של מישהו אחר. הם דומים בכך שהם הורים וילדים, פשוט כינויי-הקניין המתארים אותם שונה: “שלהם” במקום “שלי”. כאשר נכיר בשרירות התוויות “שלי” ו”של אחרים”, אהבתנו וחמלתנו תוכל להתפרש על כולם באופן שוויוני. כך נעלמות תחושות הניכור ונופלים המחסומים בין אנשים.

כיצד נאהב אנשים הנחשבים ל”רעים” בעיני החברה? אין אדם שהוא רע מטבעו וביסודו. לכולם יש את הפוטנציאל להיות לבודהה. ענני הבלבול והכעס האלים מערפלים את הטוב הבסיסי שלהם.

אהבתנו לפושע, לדוגמה, אין משמעה שנתיר לו להמשיך ולהרע לאחרים. נדרשת חמלה גם לקרבנות וגם לעבריין. מפני שאיננו רוצים שהעבריין יבצע מעשים הרסניים אשר יגרמו לו לסבל בעתיד, עלינו לעצור אותו. כך, ללא שנאה או נקמה, נציע בחמלה עזרה לכל הצדדים שנקלעו למצב גרוע.

אין המשמעות של חמלה לכל שאנו מזניחים את משפחתנו וחברינו. יש אנשים שכל כך מעורבים בשיפור החברה עד שילדיהם מפתחים בעיות בשל חסך במעורבות הורית. קל לקחת את אלה שאתם אנו חיים כמובן מאליו. אולם אל לנו לשכוח שמשפחתנו וחברינו הם גם אנשים שאנו יכולים להועיל להם.

סיוע לחמלתנו לגדול כל יום

בכך שרק נאמר לעצמנו להיות סבלניים או חומלים, הגישות האלה לא יתעוררו בתודעתנו. יש צורך לטפח אותן בכוונה תחילה. לכן חשוב להקצות מעט “זמן שקט” כל יום על מנת לעבוד על שלוותנו הפנימית.

מספר דקות של זמן שקט בבוקר מאפשרות לנו לקבוע את המוטיבציה לא להזיק לאחרים ולסייע להם ככל האפשר במשך היום. זמן שקט בערב נותן לנו את ההזדמנות לסקור “ולעכל” את מאורעות היום. התבוננות בתגובותינו לגבי מה שקורה במשך היום מסייע לנו להכיר את עצמנו. יתכן ונראה שאנו מאד רגישים לביקורת או מרגישים כפייה כאשר אחרים מבקשים את עזרתנו. לאחר מכן נוכל לשאול את עצמנו אם אנו רוצים שהגישות והרגשות האלה ימשיכו. אם לא, נוכל ליישם את השיטות שספר זה מציע על מנת לשנותם.

אין צורך בפיצול דואלי בין הפיתוח העצמי השקט שלנו לבין פעילותינו עם אחרים. לבד, נוכל להרהר על חיינו ומעשינו ולקבוע כיצד אנו רוצים להתנהג עם אחרים. בעבודה, נשלב ונתרגל זאת. לאחר מכן, נהרהר במה שקרה בעבודה, נלמד מהחוויות שלנו ונקבע דברים חדשים לעתיד. כך, זמננו השקט לתרגול הדהרמה ומעשינו ביומיום משלימים זה את זה. אנו גדלים מתוך כל היבט.

עקביות חשובה בפיתוח עצמי. הרבה יותר טוב להקדיש למדיטציה עשר דקות כל יום, מאשר למדוט במשך חמש שעות פעם בחודש. אולם, אם ביכולתנו לעשות זאת, יש ערך בשהות של מספר ימים או שבועות בשנה בריטריט מדיטציה. במשך זמן זה נוכל להעמיק בתהליך ההתפתחות האישית.

לאנשים בחברה המודרנית יש חיים עמוסים מאד, וקל להיות מוסח מטיפוח עצמי. אולם, אם נקבע את סדרי העדיפות שלנו באופן ברור, יהיה קל יותר להקצות זמן להתבוננות פנימית. למשל, נשקול את כל הפעילויות שבהן נוכל להיות מעורבים ונרשום אותן בסדר חשיבותן לגבינו. כך, נשיג את הבהירות ואת הכוח הנדרשים לארגון לוח הזמנים היומי שלנו באופן קל יותר לניהול.

חשוב לקבוע מטרות מציאותיות לתרגול הרוחני שלנו ולא לצפות שנשתנה מיד. התנאים החיצוניים בחברה המודרנית משתנים מהר, אך הגישות וההרגלים שלנו לא. נדרשת סבלנות כלפי עצמנו כמו גם כלפי אחרים. אם אנו ביקורתיים וקשים כלפי עצמנו, ברור שננהג כך גם עם אחרים. אך גישה זו אינה עוזרת לנו או לאחרים להשתנות. אם נאהב את עצמנו ונהיה סבלניים כלפינו, נשתפר בהדרגה. בדומה, אם נאמץ את הגישות האלה כלפי אחרים, לא נהיה תובעניים או חסרי-סבלנות.

האיזון חיוני. לעיתים עלינו למתוח את הגבולות שלנו. בפעמים אחרות עלינו להיות שקטים ולקלוט את שלמדנו. עלינו להיות רגישים לצרכינו בכל רגע נתון ולהתנהג בהתאם. מציאת דרך האמצע בין הקיצוניות של דחיפה עצמית לעשיית יותר משאנו מסוגלים לעשות ובין היותנו וותרנים ועצלנים היא אתגר תמידי.

ככל שנהיה מיומנים יותר באיזון פעילותינו, נוכל להימנע יותר מ”שחיקה”. אנשים במקצועות הסיעודיים ואנשים עסוקים מאד מסתכנים בכך שהם מאמצים את עצמם יתר על המידה. לפעמים קשה להגיד “לא, אני מצטערת. למרות שהמיזם הזה בעל ערך רב, איני יכולה לעזור לך אתו כרגע”. אנו עלולים להרגיש אשמים או עצלנים, כאילו אנו מאכזבים מישהו.

אולם, לקחת על עצמנו יותר ממה שאנו מסוגלים לא עוזר לנו או לאחרים. עלינו לאמוד את יכולתנו במדויק. לפעמים אנו יכולים להיות מעורבים במיזמים רבים. בפעמים אחרות נדרשים יותר זמנים שקטים להתבוננות ולמידה. אם ניקח זמן זה, נתרענן ואז נוכל לבלות יותר זמן איכות עם אחרים. כפי שאחד ממורי, לאמה יישה ייעץ:

חשוב להבין שתרגול אמתי הוא משהו שאנו עושים מרגע לרגע, מיום ליום. אנו עושים כמיטב יכולתנו, עם החכמה שברשותנו, ומקדישים את כל התועלת לאחרים. אנו פשוט חיים את חיינו בפשטות, כמיטב יכולתנו. זה כשלעצמו יביא תועלת עצומה לאחרים; איננו צריכים לחכות שנהיה לבודהות לפני שנתחיל לפעול.

מילון מונחים

אהבה: המשאלה שלכולם יהיה אושר והסיבות לאושר.

ארהט: אדם שהגיע לשחרור ולכן חופשי מהקיום המחזורי.

בודהה: כל אדם אשר טיהר את כל הגורמים המזהמים (defilements) ופיתח את כל התכונות הטובות. “הבודהה” מתייחס לשקיימוני בודהה שחי לפני 2,500 שנה בהודו.

בודהיסאטווה: אדם אשר פיתח כוונה אלטרואיסטית ספונטנית.

בודהיצ’יטה - הכוונה האלטרואיסטית: התודעה המתמסרת להגשמת הארה על מנת להועיל לכולם באופן היעיל ביותר.

רגשות עוכרים: גישות כמו בורות, היאחזות, כעס, גאווה, קנאה, וצרות-אופקים, המפריעים לשלוות הנפש ומניעים אותנו להתנהג באופן הפוגע באחרים.

דהרמה: במובן הכללי ביותר, המילה דהרמה מתייחסת לשיעוריו ותורתו של הבודהה. באופן מפורש יותר, המילה מתייחסת לתובנות (realizations) הדרך וכתוצאה מתובנות אלה, להיפסקות (cessations) הסבל והסיבות לסבל.

הארה (הגשמת מצב הבודהה): מצב הבודהה; כלומר, מצב בו כל הרגשות העוכרים, העקבות הקארמתיות והכתמים שלהם הוסרו לנצח מהתודעה, והתכונות הטובות והחכמה התפתחו במלואם. מצב הבודהה בא במקום, ולאחר, שחרור.

הדרך האצילית כפולת השמונה (Noble eightfold path): הדרך המובילה לשחרור. שמונת הענפים, שניתן לסווג על פי שלושת התרגולים הגבוהים, הם: דיבור נכון, פעולה נכונה, אורח חיים נכון, מודעות נכונה, ריכוז נכון, השקפה נכונה, מחשבה נכונה ומאמץ נכון.

היאחזות: גישה המפריזה בתכונות הטובות של אדם או דבר כלשהו, ולאחר מכן נאחזת בו.

הכוונה האלטרואיסטית: ראה בודהיצ’יטה.

ווג’ריאנה: מסורת מהאיאנה בודהיסטית הנפוצה בטיבט ואף ידועה ביפן.

וויפאסנה – ראייה חודרת (-special insight Vipassana): חכמה המבדילה ביסודיות בין תופעות. ראייה חודרת המתאחדת עם שהייה בשלווה ומאפשרת ריכוז ממוקד על מושא כלשהו בו זמנית עם ניתוח ומדיטציה על מושא זה. תהליך זה מסיר בורות.

חכמה המכירה בריקות: גישה המבינה נכונה את האופן בו כל האנשים והתופעות קיימים; כלומר, תודעה המבינה את הריקות מקיום פנימי.

זן (צ’אן): מסורת מהאיאנה בודהיסטית הנפוצה בסין ויפן.

חמלה: המשאלה שכולם יהיו חופשיים מסבל והסיבות לסבל.

טנטרה: כתב-קודש המתאר את תרגול הווג’ריאנה.

טבע הבודהה (פוטנציאל הבודהה): הגורמים המאפשרים לכל בעל תודעה להגיע להארה מלאה.

טרוואדה: מסורת הקשישים. מסורת בודהיסטית הנפוצה בדרום-מזרח אסיה וסרי-לנקה.

לייחס (IMPUTE): לתת תווית או שם למשהו; לייחס משמעות לדבר מה.

לקיחת מקלט (taking refuge): הפקדת ההתפתחות הרוחנית בהדרכת הבודהות, הדהרמה, והסאנגה.

מהאיאנה: המסורת הבודהיסטית הטוענת שכל בעלי התודעה יכולים להגיע להארה. היא מדגישה בעוז את פיתוח החמלה והכוונה האלטרואיסטית.

מנטרה: סדרת הברות שהוקדשו על ידי בודהה המבטאות את מהות הדרך להארה במלואה. ניתן לדקלם מנטרות במהלך מדיטציה על מנת להרגיע ולטהר את התודעה.

מדיטציה: להרגיל את עצמנו לגישות חיוביות והשקפות מדויקות.

נירוונה: הפסקת הסבל והסיבות לסבל. חופש מהקיום המחזורי.

נחישות להשתחרר: הגישה השואפת להיפטר מכל הבעיות והסבל ולהגיע לשחרור (liberation).

סאנגה: כל אדם שהגיע לתובנת הריקות באופן ישיר וללא המשגה. במובן כללי יותר, המילה סאנגה מתייחסת לקהילות הנזירים והנזירות. לעיתים משתמשים במילה ביחס לבודהיסטים בכלל.

סבל (דוקה Dukha): כל הנסיבות הבלתי מספקות. המילה אינה מתייחסת לכאב פיזי או מנטלי בלבד, אלא כוללת את כל הנסיבות הבעייתיות.

סוטרה: שיעור של הבודהה; כתב-קודש בודהיסטי. בכל מסורות הבודהיזם קיימות סוטרות.

פוטנציאל חיובי: עקבות פעולות חיוביות אשר יגרמו לאושר בעתיד.

פיור לנד (ממלכה טהורה): מקום שהוקם על ידי בודהה או בודהיסאטווה בו כל התנאים מסייעים לתרגול הדהרמה והגשמת הארה. מסורת הפיור לנד הבודהיסטית היא מסורת מהאיאנה המדגישה שיטות להיוולד מחדש בממלכה טהורה שכזו.

קארמה: פעולה מכוונת. פעולותינו מותירות בזרם תודעתנו עקבות היוצרות את חוויותינו.

קיום מחזורי: לקיחת לידה מחדש בלתי נשלטת בהשפעת הרגשות העוכרים (disturbing attitudes) ועקבות (imprints) קארמתיות.

קיום פנימי או עצמאי: תכונה כוזבת שאינה קיימת שאנו משליכים על אנשים או תופעות; קיום שהוא עצמאי מסיבות, מגורמים, מהתודעה או מחלקיה המייחסים תוויות לתופעות.

ריקות: חוסר קיום עצמאי או פנימי (inherent existence). זהו הטבע המוחלט או המציאות של כל האנשים והתופעות.

שחרור (Liberation): מצב בו הוסרו כל הרגשות העוכרים והקארמה הגורמים ללידה מחדש בקיום המחזורי.

שהייה בשלווה (Calm abiding): היכולת להישאר בריכוז ממוקד (Single-Pointedly) על מושא מדיטציה עם תודעה גמישה ומאושרת.

שלוש האבנים היקרות (three jewels): הבודהות, הדהרמה והסאנגה.

שלוש התובנות העיקריות של הדרך (שלושת ההיבטים העיקריים three principal aspects): הנחישות להשתחרר, הכוונה האלטרואיסטית והחכמה המכירה בריקות.

שלושת התרגולים הגבוהים: תרגול האתיקה, הריכוז והחכמה המביא לשחרור.

תובנה (realization): הבנה עמוקה שהופכת לחלק מאתנו ומשנה את השקפתנו על העולם. כשאנו מגיעים לתובנת האהבה למשל, תחושתנו ויחסנו לאחרים משתנים באופן דרמטי.

קריאה נוספת

Byles, M. B. Footprints of Gautama Buddha, Wheaton: Theosophical Publishing House, 1986.

Dhammananda, K. Sri. How to Live Without Fear and Worry. Kuala Lumpur: Buddhist Missionary Society, 1989.

Dhammananda, K. Sri. What Buddhists Believe. Kuala Lumpur: Buddhist Missionary Society, 1987.

Dhammananda, K. Sri, ed. The Dhammapada. Kuala Lumpur: Sasana Abhiwurdhi Wardhana Society, 1988.

Dharmaraksita. Wheel of Sharp Weapons. Dharmasala: Library of Tibetan Works and Archives, 1981.

Gampopa. The Jewel Ornament of Liberation. Trans. By Herbert Guenther. Boulder: Shambhala, 1971.

Goldstein, Joseph. The Experience of Insight. Boston: Shambhala, 1987.

Gyatso, Geshe Kelsang. Heart of Wisdom. London: Tharpa, 1986.

H.H. Tenzin Gyatso, the 14th Dalai Lama. The Dalai Lama at Harvard. Trans. By Jeffrey Hopkins. Ithaca: Snow Lion, 1989.

Kapleau, Philip, ed.. The Three Pillars of Zen. London: Rider, 1980.

Khema, Ayya. Being Nobody, Going Nowhere. Boston: Wisdom, 1987.

Kornfield, Jack and Breiter, Paul, eds. A Still Forest Pool. Wheaton: Theosophical Publishing House, 1987.

Longchenpa. Kindly Bent to Ease Us. Trans. By Herbert Guenther. Emeryville: Dharma Publishing, 1978.

McDonald, Kathleen. How to Meditate. Boston: Wisdom, 1984.

Mullin, Glenn, ed. And trans. Selected Works of the Dalai Lama VII, Songs of Spiritual Change. Ithaca: Snow Lion, 1982.

Nyanaponika Thera. Heart of Buddhist Meditation. London: Rider, 1962.

Nyanaponika Thera. The Power of Mindfulness. Kandy: Buddhist Publication Society, 1986.

Rabten, Geshe and Dhargye, Geshe. Advice from a Spiritual Friend. Boston: Wisdom, 1986.

Rinpoche, Zopa. Transforming Problems: Utilizing Happiness and Suffering in the Spiritual Path. Boston: Wisdom, 1987.

Sparham, Gareth, trans. Tibetan Dhammapada. Boston: Wisdom, 1983.

Stevenson, Ian. Cases of the Reincarnation Type. 4 vols. Charlottesville: University of Virginia Press, 1975.

Story, Francis. Rebirth as Doctrine and Experience. Kandy: Buddhist Publication Society, 1975.

Suzuki, D.T. An Introduction to Zen Buddhism. London: Rider, 1969.

Suzuki, Shunriyu. Zen Mind, Beginner’s Mind. New York: Weatherhill, 1980.

The Third Dalai Lama. Essence of Refined Gold. Trans. By Glenn Mullin. Ithaca: Snow Lion, 1985.

Trungpa, Chogyam. Cutting Through Spiritual Materialism. London: Shambhala, 1973.

Tsongkhapa, Je. The Three Principal Aspects of the Path. Howell, New Jersey: Mahayana Sutra and Tantra Press, 1988.

Wangchen, Geshe. Awakening the Mind of Enlightenment. Boston: Wisdom, 1988.

Warder, A. K. Indian Buddhism. Delhi: Motilal Banarsidass, 1980.

Yeshe, Lama Thubten. Introduction to Tantra. Boston: Wisdom, 1987.

הקדשה

הלוואי ולב פתוח, תודעה צלולה יועילו לבעלי תודעה רבים. הלוואי ובכל אחד אשר פשוט רואה, נוגע או מדבר על ספר זה יגדלו טוּב-לב אוהב, חמלה ולב מיטיב. ובתורם, הלוואי ואף הם יגרמו לרבים אחרים לפתח לב מיטיב. בדרך זו, הלוואי וכולם ייהנו משביעות רצון מלאה ושלום, והלוואי ויגשימו הארה בסופו של דבר.

- טובטן זופה רינפוצ’ה המכובד